BRÄNSLEKOMMISSIONENS FÖRSLAG x 105 



dels till den tvekan man utan föregående utredning kan hysa om möjligheten 

 för statens organ att medhinna alla de utsyningar, som med en sådan lagbestäm- 

 melse fullt legitimt kunna påfordras, vågar kommissionen emellertid icke i sitt 

 förslag till provisorisk förordning sträcka sig så långt. Detta synes ej heller 

 nödvändigt, då det åsyftade målet att stäv ja jobberiet i skogsegendomar synes 

 kunna nås med enklare medel. Under förutsättning, att enskildes skogar i all- 

 mänhet på sätt här föreslagits skyddas emot olämpliga genomhuggningar under 

 utväxttiden, behöver för efter viss dag överlåtna fastigheter och avverkningsrät- 

 ter endast tilläggas, att icke i något fall slutavverkning, som årligen omfattar mer 

 än viss kvot av fastighetens produktiva skogsmark, förslagsvis 2 %, må bedri- 

 vas utan tillstånd av vederbörande skogsvårdsstyrelse. Möjligheten till ett dv- 

 likt tillstånd bör hållas öppen, då det är tänkbart, att en större areal kan be- 

 höva slutavverkas av hänsyn till skogen övergången skada eller till dylika, 

 uteslutande åt en god skogsvård syftande skäl. Genom dessa bestämmelser an- 

 ser kommissionen, att jobberiet i skogsfastigheter skulle effektivt begränsas, 

 utan att samtidigt den skogsägare, som förvärvat skog för att där bedriva verk- 

 lig skogshushållning, skulle oskäligt hindras i sin rörelsefrihet. 



Handhavandet av den ifrågasatta förordningens tillämpning bör givetvis 

 uppdragas åt skogsvårdsstyrelserna. Då det torde vara svårt att på förhand 

 bedöma, huruvida alla skogsvårdsstyrelser äga tillräcklig personal för att ome- 

 delbart kunna åtaga sig den nu föreslagna utvidgningen av deras verksamhet, 

 får kommissionen föreslå, att åt förordningen gives en sådan form, att den ger 

 möjlighet åt skogsvårdsstyrelsen att hindra skövling men icke ålägger densam- 

 ma att ingripa i alla förekommande fall. 



Rörande förordningens tillämpning i övrigt torde böra uppmärksammas, att 

 i flera avseenden ett annat förfarande måste tillgripas än som föreskrives i lagen 

 om vård av enskildes skogar. Sålunda synes det med hänsyn till den förelig- 

 gande situationen nödvändigt, att allt göres för att underlätta ett raskt ingri- 

 pande, så snart olämplig avverkning äger rum. Även under normala förhål- 

 landen skulle en lag, som avser att skydda det växande skogskapitalet, påkalla 

 snabbare handläggningsmetoder än en återväxtlag. En äventyrad återväxt kan 

 anskaffas genom kultur lika snabbt som genom självsådd, medan ett raserat 

 skogsbestånd först efter många år kan ersättas. På grund härav synes det 

 ändamålsenligt, att skogsvårdsstyrelse eller dess tjänsteman erhåller rätt att 

 utan föregående syn eller domstols föreskrift hos överexekutor påkalla avverk- 

 ningsförbud att omedelbart meddelas. Dylikt förbud bör givetvis icke kunna 

 hävas genom ställande av pant eller borgen, eftersom man i detta fall icke 

 eftersträvar att säkerställa nödiga medel för vidtagande av vissa åtgärder utan 

 vill rädda själva bestånden från skövling. Därest giltiga skäl förelegat för ut- 

 färdandet av förbudet, bör detsamma följaktligen icke hävas, förrän skogsäga- 

 ren förklarar sig villig avstå från sina mot grunderna för god skogsvård stridiga 

 åtgärder. I sådant fall bör skogsvårdsstyrelsen beredvilligt tillhandagå med 

 råd och anvisningar om skogens rätta skötsel och även, såsom för övrigt redan 

 i stor utsträckning sker, på skogsägarens begäran verkställa utsyning i enlig- 

 het med skogsvårdens fordringar. 



Om en dylik vidgad befogenhet tilldelas skogsvårdsstyrelserna, synes det 

 emellertid nödvändigt, att en instans skapas, som kan snabbt pröva förekom- 

 mande besvär. Att för avgörandet av fråga, huruvida viss avverkning strider 

 mot grunderna för god skogsvård, vädja till domstol, kan ej vara praktiskt, 

 då härigenom en för skogsägarna måhända oersättlig tid försättes och dess- 



