118x SKOCISPOIJTISKA INLA(i(; 



egendom, skulle pä en gång förloras. Den redan nu sä komplicerade frågan 

 om fastighetskreditens ordnande skulle därigenom än mer invecklas. 



Kan en beskattning av det växande skogskapitalet ej helt undvikas, torde 

 därför denna beskattning böra grundas på taxeringsvärden, som motsvara 

 skogsegendomarnas värden i uthålligt, rationellt skogsbruk, men ej deras rea- 

 lisationsvärde. De sakkunniga ha anmärkt, att det komme att möta oöver- 

 komliga svårigheter att beräkna dessa uthållighetsvärden samt att skogsmännen 

 ej inbördes vore eniga om huru dessa värden borde kalkyleras. Förbundet 

 vill härtill genmäla, att det förvisso ej är svårare att med en viss grad av 

 säkerhet fastställa uthällighetsvärdet än att fastställa realisationsvärdet. Kn 

 viss schablonmässighet kan emellertid givetvis i båda fallen ej undvikas. Det 

 torde i detta sammanhang böra påpekas, att för statens egna ävensom för 

 under statens kontroll eller förvaltning stående allmänna skogar föreslagits, 

 att taxeringsvärdet skall bestämmas som uthållighetsvärde. Kn dylik bestäm- 

 melse komme att medföra en direkt skattelindring för staten, kyrkofonden samt 

 de allmänna inrättningar, städer och menigheter, som besitta skog. Den skogs- 

 hantering som dessa skogsägare bedriva, skötes emellertid i allmänhet som ren affär, 

 och ur ekonomisk synpunkt torde knappast någon åtskillnad finnas på detta 

 skogsbruk och de enskildes. Förbundet vill ifrågasätta, om det under dylika 

 omständigheter kan anses vara med rättvisa och billighet överensstämmande, att 

 berörda grupper skogsägare erhålla en betydande skattelindring. Saken är ej 

 utan betydelse för skatterepartitionen inom stora landsdelar, där de allmänna 

 skogarna intaga en mycket betydande procent av skogsarealen inom resp. 

 kommuner. Detta de sakkunnigas förslag innebär jämväl ett tydligt avsteg 

 från intressebeskattningsprincipen, som å annat ställe i betänkandet så varmt 

 förordats. 



Förbundet vill härefter övergå till att granska den metod, som av de sak- 

 kunniga föreslagits skola användas vid fastställandet av taxeringsvärdena till 

 gällande ortspris. Som ovan nämnts, går denna ut på, att samtliga egen- 

 domar inom resp. taxeringsdistrikt skulle indelas i storleksgrupper. Därefter 

 skulle undersökas, huru verkligen betalta köpeskillingar för sålda egendomar 

 inom resp. storleksklasser förhålla sig, samt vissa ä-pris per hektar därefter 

 uträknas för olika ägoslag inom varje storleksgrupp. Med hjälp av dessa 

 ä-pris skulle sedan alla egendomarna inom samma klass taxeras. Huruvida 

 denna metod med berättigande skall kunna användas, beror på förhanden- 

 varandet av tvenne förutsättningar, nämligen dels att jämförelsematerialet för 

 ä-prisens bestämmande är så stort, att alla tillfälligheter bliva utjämnade, samt 

 dels att en egendoms storlek skall bättre än dess övriga egenskaper vara en 

 mätare å dess relativa värde. 



Förbundet vill här nedan diskutera i vad män dessa förutsättningar verk- 

 ligen komma att vara för handen vid taxeringarnas verkställande. 



De sakkunnigas törslag grundar sig på det antagandet, att om man indelar 

 egendomarna i storleksklasser, så böra inom resp. klasser köpeskillingarna för 

 försålda egendomar vara representativa även för de egendomar, som under 

 taxeringsperioden ej gått i handeln. Detta är ett slags sannolikhetskalkyl, 

 d. v. s. en beräkning att man från ett mindre antal kända fall skulle äga 

 rätt att draga slutsatser om ett större antal obekanta fall. För att en sanno- 

 likhetsberäkning skall vara matematiskt riktig fordras emellertid, att de kända 

 faktorer, från vilka man utgår, skola vara så många, att alla extrema fall 



