DEN KOMMUNALA SKOGSBESKATTNINGEN x 121 



framgår, att de sakkunniga tänkt sig, att husbehovsskogen skall taxeras till- 

 sammans med jordbruksfastigheten, medan överloppsskogen skall upptagas som 

 ett fristående skogsvärde. Taxeringen av husbehovsskogen skall ej avse någon 

 viss del av fastighets skog, utan ske rent kalkylativt på det sätt, att den år- 

 liga virkesåtgången till husbehov vid den ifrågavarande fastigheten uppskattas 

 i penningar, varefter kapitalvärdet av denna husbehovsförmån uträknas och 

 får anses utgöra husbehovsskogens värde. 



Förbundet finner för sin del detta förslag vara mindre lyckligt. Det torde 

 först och främst i flertal fall bliva mycket svårt att på ett något så när till- 

 förlitligt sätt uppskatta husbehovsförrådets värde enligt den av de sakkunniga 

 föreslagna metoden. Det är att dessbättre numera rätt vanligt förhållande, att 

 vid de mindre jordbruksfastigheterna till ved användes övervägande grenar, 

 ris samt avfall från saluavverkningar ävensom avfallsvirke från jordbrukets 

 byggnader och hägnader m. m. Skall i dessa så ytterst vanliga fall detta 

 ris- och avfallsvirke uppskattas till sin mängd och sitt värde eller skall rent 

 teoretiskt upptagas en viss virkesåtgång efter antalet eldstäder m. m. samt 

 värderingen i penningar ske efter priset på prima ved? Huru skall det väl 

 därjämte bliva möjligt för taxeringsnämnden att ens närmelsevis uppskatta 

 byggnadsvirket, vars mängd knappast beror av ägovidden utan av åbyggna- 

 dernas storlek och ålder? Efter vilken räntefot skall slutligen kapitaliseringen 

 ske? Detta är endast ett par av de många spörsmål, som torde komma att 

 inställa sig vid förslagets tillämpning i praktiken. Förvisso torde i berörda 

 hänseenden bestämmelserna komma att tolkas på vitt skilda sätt och beträf- 

 fande husbehovsvirkets kapitalvärde torde man nog få se lika många uppskatt- 

 ningsmetoder, som det finnes taxeringsnämnder i riket. Det torde i övrigt 

 kunna sättas i fråga, om det för taxeringsmyndigheterna ens kommer att bliva 

 möjligt att medhinna hela det tidsödande arbete, som beräkningen av husbe- 

 hovsvirkets värde och dettas kapitalisering kommer att kräva, om uppskatt- 

 ningen skall ske med minsta skymt av objektivitet och tillförlitlighet De sak- 

 kunniga ha själva töreslagit, att taxeringsenheterna skola utgöras av bruknings- 

 delarna. 1 skogsbygderna följer ännu flerstädes rätt till husbehovsvirke i en 

 eller annan form med varje brukningsdel. Husbehovsförbrukningen av virke 

 växlar emellertid ständigt från den ena brukningsdelen till den andra. Av- 

 görande för förbrukningens storlek äro åbyggnadernas storlek och beskaftenhet, 

 ägofigurernas form (i långt större grad än deras areal), tillgången pä lämpligt 

 virke samt, beträftande utarrenderade fastigheter, arrendekontraktens skiftande 

 bestämmelser. Skall uppskattningen i minsta mån motsvara verkligheten, så 

 kan någon schablon ej få användas, utan lokala undersökningar måste verk- 

 ställas å varje plats. Förbundet vill ifrågasätta om denna fråga är värd ett 

 så stort arbete, i synnerhet som resultatet i varje fall torde komma att bliva 

 mycket osäkert. 



Förbundet tillåter sig slutligen beröra en och annan omständighet, som ej 

 saknar betydelse vid denna frågas bedömande. Det är en såväl bland jord- 

 brukare som skogsmän gammal erfarenhet, att förbrukningen av virke till hus- 

 behov blir oproportionerligt stor, när fri rätt till sådant virke tillkommer arren- 

 datorer eller andra utsyningstagare. En arrendator med fri disposition av hus- 

 behovsskog anser sig vara i sin goda rätt att utan någon som helst sparsam- 

 het förbruka hela den virkeskvantitet, som han på ett eller annat sätt möjli- 

 gen kan använda. På grund härav är husbehovsförbrukningen å utarrenderade 



