122/ SK()(;Sl'()I.ri-ISKA INLAOC; 



tastighetcr oftast synnerligen hög. Då man under senare år alltmer kommit 

 till klarhet om det nationalekonomiskt förkastliga i den onödigt stora virkes- 

 förbrukningen till husbehov i värt land samt velat arbeta fram större spar- 

 samhet på detta område, har man jämväl sökt efter medel att framtvinga om- 

 tanke vid virkesförbrukningen å de utarrenderade fastigheterna. Knda fram- 

 komliga vägen har därvid befunnits vara att sammankoppla virkesförbrukningen 

 med konsumentens egen ekonomi, d. v. s. man har borttagit det fria virket 

 som lockade till slöseri, och arrendatorn får köpa sin ved och övriga 

 virkesförnödenheter frän fastigheten. Vad fastighetsägarna härigenom för- 

 lora genom sänkta arrendeavgälder, återvinnes vis.serligen sällan genom det 

 till arrendatorn försålda virkets värde, men en vinst säväl för virkesägama 

 som för landet i sin helhet framkommer genom den stora besparing av virke 

 för förädlingsändamål, som metoden medför. Man kan även hos vårt land."^ 

 skogsägare, såväl de större som de mindre, skönja en allt mera framträdande 

 benägenhet att vid utarrenderingar undantaga rätten till husbehovsvirke. Ur 

 natieonalekonomisk synpunkt bör denna strävan på varje sätt understödjas, då 

 den ytterst syftar åt ett kvalitativt bättre tillvaratagande av landets skogsav- 

 kastning. Det kan emellertid då knappast anses vara välbetänkt att för en 

 mycket stor kategori av landets brukningsdelar, nämligen de utarrenderade, 

 bygga skattelagstiftningen på ett bibehållande av rättigheten till husbehovsvirke. 



§ M- 

 Enligt § 14 åligger skattskyldigheten för utarrenderad jordbruksfastighet, 

 utom beträffande skogsvärdet, arrendatorn. Enär husbehovsvirkets kapitalise- 

 rade värde ej skall ingå i skogsvärdet, så blir alltså arrendatorn skattskyldig 

 för förstnämnda virke. Då, enligt vad sist under ^ 8 anförts, rätten till hus 

 behovsvirke numera i allt större omfattning torde komma att undantagas vid 

 utarrenderingarna, kan det emellertid knappast vara lämpligt att i varje fal! 

 ålägga arrendatorn skyldigheten att betala fastighetsskatt för husbehovsskogens 

 värde. 



§ 33- 



-^■^^ § 33 niom. 2 framgår bland annat, att flottningsrörelse skall taxeras 

 till avkastningsskatt. Förbundet är tveksamt om det riktiga eller lämpliga 

 häri vad beträffar fiottning i allmän flottled. Enligt gällande författningar 

 om allmän flottled är envar, som önskar framföra virke däri, skyldig att del- 

 taga i den gemensamma fiottning, som för de flottandes räkning verkställes 

 av flottningsföreningen. Kostnaderna förskjutas av de flottande efter vars och 

 ens framförda \irkesmängd. Någon som helst vinst eller behållning av flott- 

 ningsföreningens verksamhet uppstår ej. Då flottningen i allmän flottled så- 

 lunda aldrig lämnar eller ens får lämna något överskott^ synes det ej vara 

 riktigt att påföra densamma avkastningsskatt. 



Annorlunda förhåller det sig med flottning i enskild flottled. Här kan flott- 

 ledens ägare driva flottningen som affär och kan sålunda hava vinst å den- 

 samma. Sådan vinst bör givetvis beskattas genom avkastningsskatt. 



Sedan förbundet i anslutning till de sakkunnigas förslag i det föregående 

 behandlat dels de allmänna principerna för den skogliga beskattningen och 



