168 X rjl FERATUR 



skal vi i nogon Maade vaere hypnotiserede af dette ene: at taenke paa Be- 

 voksningens Opbygning». Givetvis är förf. liksom flertalet danska skogsmän, 

 när det gäller den äldre skogen, vän av mycket starka gallringar, som utföras 

 så kraftigt, att vid omloppstidens slut för bok och lärk knappast loo stammar 

 per hektar böra kvarstå. Beträffande granen anser förf., att — när densamma 

 nätt en höjd av lo meter — kan man ej längre förbättra dess stamform 

 genom att hålla beständen slutna. Denna förbättring skall ha slutat tidigare 

 genom täta planteringar. Efter 40— 50-ärsäldern skall man i Danmark sträva 

 efter att avveckla stamantalet sä fort som det är möjligt med hänsyn till be- 

 ständens slutenhet. 



I en annan avdelning behandlas skogens omloppstid med synpunkter, som 

 ha mindre intresse för svenska läsare. 



Till sist berör författaren en del skogspolitiska spörsmål, främst skogsför- 

 valtningen. Han visar sig här vara mycket fördomsfri och säger många beska 

 sanningar. Han framhåller att, liksom man anlitar specialister bland läkarne, 

 bör man också söka fä revirförvaltare, som har den ena eller andra skogs- 

 naturen till sin specialité. Vid tillsättande av revirförvaltare bör man sällan 

 välja bland de äldre, som söka, utan bland de yngre, dock ej de yngsta, och 

 taga liknande hänsyn som vid besättandet av professorsbefattningar vid univer- 

 sitet och andra högskolor. Den unga man, som får ett revir, bör i regel, 

 enl. förf. mening, sedan ej förflyttas till annat revir. 



Givetvis håller författaren styvt på, att revirförvaltarens mesta tid bör an- 

 vändas i skogen för iakttagelser och den minsta möjliga vid skrivbordet och 

 telefonen. Men å andra sidan vill han giva skogsbevakaren den största möj- 

 liga fria ställning. I de flesta fall bör man giva honom rätt, dels därför att han med 

 sin större och mera detaljerade lokalkännedom vanligen har det, och dels för 

 att icke förtaga hans lust och arbetsglädje. Förf. håller före, att man bör 

 söka göra livet behagligt för bevakaren och städse låta honom känna, att 

 hans mening kan vara lika god som revirförvaltarens. 



Till sist uttalar författaren, att hos skogsmannen bör finnas något av vad 

 Pascal kallar »Tesprit de finesse» i motsats till »Tesprit de géométrie». Många- 

 handa saker i skogsförvaltarens arbete kan ofta föra honom in pä att alltför 

 mycket bliva »geometriker», särskilt om han i mänga är sysslat med skogs- 

 indelning och kontorsarbete. Fara uppstår då, att skogsmannen kommer för 

 litet i kontakt med själva den levande skogen. 



Det är med stort intresse man genomläser de synpunkter, som den gamle 

 men till sinnet ännu spänstige skogsmannen framlägger liksom ett testamente 

 till en yngre generation. 



G. Sch. 



