194 X SKOGSAD.MIXISTRAI lOXKN 



Statens järnvägar samt tclegrat- och vattenfalKverken intaga för sig en särställning inorn 

 statsförvaltningen. Ilandhavandet av de stora värden, som staten för produktivt ändamål 

 nedlagt i deras anläggningar, innebär i sig ett mycket stort ekonomiskt ansvar, som inom 

 statsförvaltningen icke återfinnes jiå något annat håll, och huru detta ansvar skall kunna 

 Iramgångsrikt uppbäras, beror ytterst pä den framstående dugligheten hos personal i alla 

 grader och inom alla verksamhetsområden. 



Pä^ arbetet inom de tekniska verk varom nu är fråga måste således läggas helt andra 

 synpunkter än på statens övriga ämbetsverk. 



Med de fordringar, som alltså måste kunna ställas på de tre aflärsverkens personal i 

 alla grader, och vilka i avseende pä såväl ökat arbete som tekniskt och ekonomiskt ansvar 

 under det senaste decenniet undan för undan skärpts, följer å andra sidan kravet på till- 

 räckligt höga avlöningar. 



Om ej redan nu kraftiga åtgärder i god tid vidtagas för att kunna möta de trängande 

 behoven, kunna de menligaste följder framträda, och verken bringas in i ett ohjälpligt nöd- 

 läge. I tid måste därför något göras, och tiden är redan längesedan inne. Gång efter an- 

 nan ser man, huru skickliga män lämna statens verk för att övergå till enskild, bättre av- 

 lönad tjänst. 



Skola alltså de tre verken kunna draga till sig och behålla kapaciteter på det tekniska 

 och ekonomiska området och i övrigt hålla sin personal uppe till erforderligt antal och 

 erforderlig kvalifikationsgrad, finnes det ingen annan utväg än den, att statsmakterna sätta 

 verkens ledningar i tillfälle att för ändamålet disponera de erforderliga avlöningarna. Om 

 också dessa givetvis måste sättas högre än de som tillmätts efter icke-tekniska ämbetsverks 

 måttstock, kunna de dock icke få spela den avgörande rollen i de tekniska verkens stora 

 budget, men med sådana avlöningar och endast med sådana kunna verken erhålla tjänste- 

 män, på vilkas intresserade arbete och duglighet verkens egen ekonomiska framtid i det 

 stora hela är i så hög grad beroende. 



Vid avfattande av denna motivering synas cheferna för ifrågavarande tre verk hava för- 

 bisett, att det finnes ett annat statens affärsdrivande verk, nämligen statens domäner, som i 

 det hänseende, den underdåniga framställningen avser, fullständigt torde kunna jämföras med 

 nämnda tre verk. I anledning härav får jag därför i underdånighet anföra följande. 



Gent emot påståendet att statens järnvägar samt telegraf- och vattenfallsverken för sig 

 intaga en särställning inom statsförvaltningen och att därför på arbetet inom vissa verk 

 måste läggas helt andra synpunkter än på statens övriga ämbetsverk, nödgas jag framhålla, 

 att statens domäners verk intar alldeles samma särställning som nämnda trenne verk. Visser- 

 ligen har staten icke nedlagt så stora summor för produktiva ändamål å statens domäner 

 som å nämnda verk, men värdet av statens domäner är likväl högst betydande och över 

 stiger mycket väsentligt de av staten nedlagda kapitalen i vart och ett av telegraf- och 

 vattenfallsverken. Då statens domäner under förlidet år gav ett överskott, som avsevärt 

 överstiger det överskott, som statens järnvägar, telegraf- och vattenfallsverken tillsammans 

 lämnade, torde därav framgå, att det ekonomiska ansvaret för handhavandet av de stora 

 värden, som statens domäner representerar, är lika stort som ifråga om de värden, som 

 staten för produktiva ändamål nedlagt i anläggningar inom dessa verk. Och för uppbärande 

 av detta ansvar fordras i lika hög grad framstående duglighet hos personalen i alla grader 

 vid statens domäner som vid de nämnda tre verken. Jag vägar till och med påstå, att 

 detta fordras i ännu högre grad i fråga om statens domäner. Särskilt skogsförvaltningen är 

 nämligen till sin natur så mångsidig, att det är omöjligt att i detalj så kunna leda och 

 kontrollera denna som driften vid statens järnvägar, telegraf- och vattenfallsverk, varför ock 

 respektive skogsförvaltningar måste lämnas långt större handlingsfrihet än i fråga om drifts- 

 personalen vid de senare verken. Och därtill kommer, att fel och missgrepp i fråga om 

 skogsförvaltningen äro långt svårare att kunna upptäcka och påvisa, på samma gång de 

 framdeles kunna giva anledning till mycket avsevärda förluster. Påståendet, att det ekono- 

 miska ansvaret för personalen hos ifrågavarande tre verk icke skulle återfinnas på något 

 annat håll inom statsförvaltningen, synes mig därför icke riktigt. Beträftande svårigheten 

 att kunna rekrytera tjänstemännen, och detta i all synnerhet å de mera krävande platserna, 

 är ock statens domäner bragt i minst samma nödläge som nämnda tre verk. Sannolikt äro 

 dock svårigheterna i detta hänseende ännu större för statens domäner, då bristen på hög- 

 skolebildade skogstjänstemän torde få anses vara större än i fråga om högskolebildade in- 

 genjörer. Och då de förra betalas i enskildes tjänst minst lika högt som de senare, är 

 ock flykten ur statstjänsten i fråga om statens domäner säkerligen ej mindre än för nämnda 

 tre verk. Den personal, å vilken kräves teknisk utbildning, är ock procentuellt i förhål- 

 lande till hela personalen avsevärt större beträffande statens domäner än i fråga om sär- 



i 



