SVERIGES HÄRADSALLMANNIXGAR X211 



1 södermannalagen saknas benämning »allmänning», och man har därav velat 

 draga den slutsatsen, att hundarisallmänningar vid tiden för denna lags till- 

 komst icke funnits inom detta landskap utan bildats först och troligen när- 

 maste decennierna efter dess fastställande, d. v. s. början på 1300-talet. A^id 

 samma tid funnos allmänningar jämväl i Närke och Småland, vilket senare 

 landskap ända till 1800-talets första årtionden innehöll ganska många sådana, 

 varav emellertid endast två återstå. Även Värmland, som sedan länge saknar 

 allmänningar, har fordom ägt sådana, ehuru troligen icke så tidigt som övriga 

 landskap. Från Dalarna, Norrland och Gottland omtala urkunder och lagar 

 inga häradsallmänningar och ej heller finnas där, med undantag av Envikens 

 och Svärdsjö, några i närvarande tid. 



Landskapslagarna, liksom andra rättsurkunder, visa tydligt, att häraderna 

 innehade häradsallmänningarna med full äganderätt. Häradets innevånare 

 nyttja häradets allmänning, utöva beslutanderätten rörande dess skötsel och 

 lämna tillstånd till nyodlingar. Landskapslagarna visa ej minsta spår av den 

 uppfattningen, att kronan (konungen) skulle äga andel i allmänningarna i 

 annan mån än som jordägare i häradet. 1 östgötalagen givas visserligen regler 

 för det fall, att konungen önskade sälja allmänning, men en närmare gransk- 

 ning av lagen giver vid handen, att densamma här måste med allmänning 

 förstå någon mindre skogstrakt tillhörande av konungen ägd gård eller by. 

 Stadgandet avser nämligen att skapa en mindre sträng form, dä konungen 

 säljer av dylik allmänning än av odlad jord. Av med landskapslagarna unge- 

 färligen samtida rättshandlingar framgår åter, att konungen gjorde anspråk på 

 en tredjedel av häradsallmänningarna i Småland och Östergötland och möj- 

 ligen sökte hävda en liknande rätt över allmänningarna även i Västergötland. 

 Rättsgrunden för de kungliga anspråken, som omfattade såväl själva allmän- 

 ningsjorden som avkastningen, synes ej av handlingarna och måste, då an- 

 språken icke vunnit erkännande i lagarna, varit mycket svag. Bönderna mot- 

 satte sig pä det bestämdaste de kungliga anspråken, och av rättshandlingar 

 framgår, att de härutinnan gynnades av fullständig framgång. 



Landslagarnas bestämmelser om häradsallmänningarna. 



Landskapslagarna avlöstes som bekant vid mitten av i 300-talet av Magnus Eriks- 

 sons och denna i sin ordning år 1442 av Kristoffers allmänna landslag. Dessa 

 båda lagar äro i huvudsak sammangjutna av upplänningarnas och västgötarnas 

 rättsregler och anse liksom dessa, att häraderna äro ägare tiil allmänningarna, 

 vilket direkt framgår av ordalydelsen. AUmänningarnas förvaltning och bru- 

 kande utföres fortfarande genom häradets försorg och rätten till verkställande 

 av odling är fortfarande beroende på dess tillstånd. Utav avraden härför 

 tillföll emellertid endast tvä tredjedelar häradet. Återstoden, eller den s. k. 

 »kungstridiungen», tillhörde enligt båda lagarna konungen. Detta innebar i 

 förhållande till den tidigare rätten en nyhet,* som uppkommit antingen på 

 grund av analogi med konungens rätt till böter eller ock såsom en kompro- 

 miss mellan konungens anspråk på en tredjedel av själva allmänningsjorden 

 och böndernas hävdande av sin oinskränkta rätt till densamma i dess helhet. 

 Att ur stadgandet om konungens rätt till andel i avråd utläsa en rätt jämväl 

 till en tredjedel av allmänningsjorden är omöjligt, så mycket mera som ko- 



