21 2 X j. A. AMli.(;N 



nungen saknade varje rättighet att bestämma avradens storlek eller över 

 huvud deltaga uti allmänningarnas förvaltning, vilken alltjämt handhades utav 

 häradet. 



Utvecklingen under vasatiden och tiden intill 1734 års lag. 



Under den senare delen av medeltiden liksom även under \asatiden synas 

 landslagarnas bestämmelser om allmänningsjorden tidvis hava rakat i glömska. 

 Konungamakten sökte intvinga äganderättsbegreppet rörande jord under nya 

 synpunkter och i samband med det stora skattläggningsverket överfördes ofta 

 äganderätten till å häradsallmänningarna uppodlad jord från häradet till kro- 

 nan. För skogarnas omvårdnad eller bevarande stodo myndigheterna i all- 

 mänhet främmande och först i den mån skogsbrist började göra sig gällande 

 eller befaras uti landets mellersta och sydligare delar, blev frågan härom före- 

 mål för statsmakternas omsorg, vilken i första hand inriktades på kronans och 

 samfälligheternas skogsparker. Genom skogsordningarna av åren 1647 och 

 1664 sökte statsmakterna beträffande häradsallmänningarna förhindra virkes- 

 förrådets alltför starka anlitande genom att till nödigt husbehov inskränka 

 delägarnas nyttjanderätt till skogsfångst samt ställa allmänningarna under 

 otfentlig uppsikt, vilket bl. a. innebar att lagmannen, häradshövdingen med 

 nämnden och vissa utsedda, skulle i varje lagsaga, varest allmänningar funnos, 

 hålla s. k. skogsrannsakan, varvid bl. a. rågångarna skulle förses med råstenar 

 och märken. Det är alldeles uppenbart, att dessa bestämmelser icke vilade 

 på åsikten om någon kronans äganderätt till allmänningarna, utan vidtogos 

 allenast på grund av nödvändigheten att skydda såväl häraderna som riket 

 för en befarad skogsbrist. Icke dess mindre blevo dessa skogsordningar 

 utgångspunkt för en utveckling, som åt kronan sökte hävda en art av ägande- 

 rätt till allmänningarna av helt annan natur och utan något som helst sam- 

 band med de anspråk, kronan under landskapslagarnas tid gjort gällande. 



Enligt den rättsuppfattning, som sedan länge härskat ä kontinenten, före- 

 fanns till skattskyldig jord en dubbel äganderätt. Konungen eller länsherren 

 ägde rätt till skatten och därigenom också till uppsikt över jordens skötsel, 

 under det att brukaren innehade rätten till jordens hävdande och avkastning. 

 Den förstnämnda rätten plägar benämnas doftiiniiim directum och den sist- 

 nämnda dominium iitile. Samtidigt som denna rättsåskådning vann insteg i 

 Sverige, gjorde sig även den pä felaktiga rättshistoriska grunder stödda upp- 

 fattningen gällande, att kronan vore den ursprunglige ägaren till all Sveriges 

 jord. De å häradsallmänningarna belägna hemmanen började redan under 

 Gustav Vasa att skattläggas och utgjorde sålunda dels skatt till kronan och 

 dels avråd till häraderna. Den förra hade sålunda till dem ett dominium 

 directum. Men vem ägde dominium utiler Då åbon endast hade ärvtlig 

 nyttjanderätt, kunde detsamma icke tillkomma honom utan tillhörde ostridigt 

 häraderna. I den mån avraden förminskades för att delvis alldeles upphöra, 

 föll häradernas ursprungliga rätt i glömska, och så småningom kom kronan 

 att anses innehava full äganderätt till hemman å häradsallmänningar, vilket 

 tager sig uttryck bl. a. däri, att dessa i 1696 års jordebok under kronotitel 

 sammanfördes med stubbe- och röjselrättshemman. 



Från de oodlade delarna av allmänningarna åtnjöt med all sannolikhet kro- 

 nan ingen skatt och kunde alltså ej heller från skatterättssynpunkt till dem 



