SVKRIC.ES HARADSALLMÄXXIXCAR x213 



hävda ett dominiiim utile. Men här blevo skogsordningarna hävstänger för 

 utveckHngen av kronans anspråk. Dessa stadgade, såsom förut nämnts, att 

 häradsborna skulle äga rätt till skogsfångst endast för husbehov. Om åter- 

 stoden utav skogsavkastningen saknades bestämmelser. Rättshistoriskt sett 

 tillhörde givetvis även denna häradsborna, men skogsordningarna beredde 

 dem icke möjlighet att tillgodogöra densamma. I den mån orsaken till skogs- 

 ordningarnas tillkomst råkade i glömska och pä grund av satsen, att kronan 

 vore den ursprungliga ägaren till all landets jord, leddes man helt naturligt 

 till den tanken, att överskottet utav skogsavkastningen tillhörde kronan. Av 

 denna grund upplät också kronan under slutet av 1600- och början av 17 oo- 

 talen trots allmogens förbittrade motstånd till gynnade bruk och bergverk 

 sådana delar av vissa häradsallmänningar, vilka icke kunde anses erforderliga 

 för häradsbornas husbehov. I detta sammanhang bör anmärkas, att detta 

 skedde under en tidsperiod, då konungamakten i vårt land var starkare än 

 någonsin både förr eller senare, och då äganderätten till jorden genom reduk- 

 tionsverket var jämförelsevis osäker. 



Utvecklingen från 1734 års lag till riksdagsbeslutet 1823. 



Skogsordningarna av 1647 och 1664 avlöstes utav allmänna lagen av år 

 1734 med samma års skogsordning och 1739 års förklaring till lagen. Dessa 

 stå samtliga på den dubbla äganderättens ståndpunkt, men tydliga uttrvck 

 därför saknas likväl. 



Med hänsyn till häradsallmänningarnas nyttjande kringskära de allmogens 

 rättigheter ganska betydligt. Alltjämt fick den njuta virke till husbehov, men 

 endast i den mån behovet icke kunde fyllas från egna ägor. För erhållande 

 av ved och virke skulle först ansökan göras vid häradstinget, som skulle pröva 

 behovets befintlighet och storlek och därefter vidare hos Konungens befall- 

 ningshavande, som ägde meddela tillstånd till avverkningen. Utsyningen 

 verkställdes utav jägeritjänstemän i närvaro av två nämndemän eller uppsynings- 

 män. Största betydelsen av 1734 års lag och förordning beträffande härads- 

 allmänningarna ligger i fastslåendet av utsyningstvång. På själva skogshus- 

 hållningen utövade de troligen ganska ringa inflytande, men genom sina 

 många tryckande bestämmelser, jägeristatens påstådda ovisa nit vid uppfyllandet 

 av sina tjänsteåligganden samt bristande tillmötesgående enligt allmogens upp- 

 fattning, framkallade bitterhet hos bondeståndet och en stark misstämning mot 

 jägeristaten, vilket resulterade i att denna fråntogs all befattning med härads- 

 allmänningarna och slutligen för en tid upplöstes. 



De nya grundsatserna om kronans dominium directum till häradsallmän- 

 ningarna ledde i 1734 års lag icke till en höjning av kronans rätt att i eget 

 intresse utnyttja det. (lenom 1793 och 1805 års förordningar blev denna 

 rätt något utvidgad. I dessa, vilka nära överensstämma med varandra, stadgas 

 nämligen, att utsynt timmer och byggnadsvirke skulle först och främst användas 

 för militära, civila och ecklesiastika boställens behov samt till allmänna broar 

 och byggnader. Man har alltså om än varsamt vågat angripa böndernas 

 urgamla rätt till husbehov. 



Utfaendet av detta försvårades ytterligare och formerna härför göras synner- 

 ligen invecklade. För varje allmänning hade sålunda Konungens befallnings- 

 hävande att för en tidsperiod av sex år uppgöra förslag rörande den mängd 



