SVERIGES HARADSALLMÄXNIXC.AR x215 



styrelsens berättelse för är 1870 hava häraderna avhänt sig icke mindre 

 än 78,445 hektar, under det att 102,389 hektar kvarblevo i deras ägo. 

 Även om en del av de försålda eller på intressenterna uppdelade skogarna, 

 såsom troligt är, utgjordes av sockenallmänningar, är dock ytvidden av åter- 

 stoden beklagligt stor, särskilt med hänsyn till att vår generation trots sin 

 livliga strävan att genom inköp av mark öka allmänningarna icke ännu för- 

 mått förvärva mera än omkring 12,000 hektar. 



De allmänningar eller delar därav, som försåldes eller uppdelades, pålades, 

 oavsett vilken natur de erhöUo, en till kronan utgående skatt, vilken troligen 

 skulle utgöra vederlag för de gamla rättigheter, som kronan hade på allmän- 

 ningar, såsom exempelvis jakträtten och rätten till ek, bok samt storverksträd, 

 vilka med allmänningarnas upphörande försvunno. A de allmänningar åter, 

 som förblevo uti häradernas ägo, fortfor kronan alltjämt att tillgodonjuta 

 dessa förmåner. 



Med hänsyn till administrationen kommo de efter försäljningen eller upp- 

 delningen återstående allmänningarna att skiljas uti tvenne grupper, nämligen 

 dels sådana som av intressenterna mottogos under gemensam disposition och 

 dels sådana, med vilka detta icke blev fallet. De senare skulle skötas efter 

 samma grundsatser som kronoparkerna och av samma statliga organ. Högsta 

 förvaltningen tillkom sålunda Konungens befallningshavande, men skogs- och 

 jägeristaten utövade den närmaste uppsikten, och uti instruktionen den 16 

 mars 1838 ålades denna bl. a. att med redligt nit och oavbruten drift och 

 verksamhet förvalta de under dess vård och uppsikt ställda allmänningarna. 

 Även den ekonomiska förvaltningen utfördes av skogs- och jägeristaten, varför 

 häradsborna voro betagna så gott allt deltagande uti dessa allmänningars 

 skötsel. Om förvaltningen av den andra gruppen av häradsallmänningar, 

 eller de, som av intressenterna mottagits under gemensam disposition, saknas 

 i 1824 års cirkulärbrev föreskrifter, varför häradsborna själva måste utfinna 

 och fastställa formerna härför, vilket icke alltid var så lätt, enär Kungl. 

 Maj:t icke var benägen att stadfästa några reglementen. Med all sannolikhet 

 torde skogs- och jägeristaten helt eller delvis hava utövat åtminstone den 

 skogliga förvaltningen även å ifrågavarande grupp utav allmänningar. 



På lagstiftningens väg sökte allmänningsintressenterna förvärva större be- 

 fogenhet vid allmänningarnas skötsel och efter framställning härom i ständerna 

 medgav Kungl. Maj:t år 1849, ^.tt delägarna efter anmälan hos länsstyrelsen 

 erhöUo tillstånd att genom utsedda deputerade deltaga i uppsikten över och 

 vården utav allmänningarna. De fingo emellertid icke inblanda sig i »den 

 vetenskapliga skötseln och behandlingen av skogen», vilken allt fortfarande 

 skulle handhavas utav skogsstaten. Den av häradsborna för de deputerade 

 utfärdade instruktionen skulle granskas av länsstyrelsen och var sålunda en 

 förelöpare till nutida reglementen. En fastare och mera i detalj utarbetad 

 administrationsform erhöllo emellertid allmänningarna först genom 1866 års 

 skogsordning. 



En av fundamentalbestämmelserna uti denna är, att allmänningarna skola 

 bibehållas oförminskade. Härigenom betagas sålunda möjligheterna till upp- 

 delning eller försäljning av allmänningsjorden, vilket för övrigt icke före- 

 kommit sedan början av 1840-talet. En annan viktig bestämmelse är, att 

 allmänningarnas hela avkastning, med undantag av sådan som kunde härflyta 

 ur jakten och i regeln ur befintlig skog av ek, bok eller storverksträd, skulle 



