SVERIGES HARADSALLMANXIXdAR X 239 



liksom deras jämförelsevis ringa avlöning, så må man icke förvåna sig över, 

 att bekymren för det dagliga brödet samt tjänstens många tusen små och 

 stora omsorger i regel tagit hela deras tid och fjättrat deras håg. Omärkligt 

 hava de växlats in på de dagliga gärningarnas sidospår, under det att den 

 vetenskapliga utvecklingens iltåg brusat förbi. Tv med illäi^sfart har utveck- 

 lingen gått och lätt att följa har den icke varit. 



Det kan icke förnekas, att här antydda omständigheter haft ett ofantligt 

 inflytande pä svenskt skogsbruk, såväl å allmänna som enskilda skogar, och 

 bland de förra icke minst å allmänningarna. 



Hushållningsplanerna. 



Detta synes bl. a. av den långa tid, som erfordrats, innan de mera tids- 

 enliga och vidsynta driftsekonomiska beräkningarna kommit till användning 

 vid skogsbrukets planläggning. Uti 1866 års skogsordning fastslogs »skogens 

 framtida bestånd och högsta avkastning» såsom hushållningens mål, med 

 hänsyn till vilket densamma skulle planläggas. Detta mål ansåg man bäst 

 vinnas genom långa omloppstider, och som en följd däraf blev avverkningen 

 liten. 



Ehuru såväl de rent ekonomiska grunderna för skogsbruket, särskilt genom 

 möjligheterna att tillgodogöra virke äyen av de minsta dimensioner liksom 

 ock de driftsekonomiska teorierna, sedan år 1866 i hög grad förbättrats och 

 utvecklats, kvarstå likväl detta års bestämmelser rörande hushållningens mål 

 så gott som oförändrade. Den enda rubbning av dem, som hitintills ägt rum, 

 äro bestämmelserna uti 1916 års indelningscirkulär. 



Även kravet på ett synnerligen strängt iithållighetsbruk framkallade jäm- 

 förelsevis liten avverkning genom sin fordran på årligen lika eller i det när- 

 maste lika stort avverkningsbelopp. Då nu allmänningarna vanligen ha stort 

 överskott på gammal, något överskott på ung samt en betydande brist på 

 medelålders skog, så ansåg man sig nödsakad att av den äldre skogen spara 

 en väsentlig andel till den tidsperiod, då den medelåldriga skogen skulle av- 

 verkas för att på så sätt täcka den brist i avverkningsbeloppet, som därunder 

 befarades. Att detta- sparande av gammal, ofta övermogen, skog medförde 

 tillväxt- och ränteförluster är uppenbart och var sålunda från denna synpunkt 

 till skada. Från andra synpunkter var detsamma onödigt, enär det mål, som 

 man avsåg med detsamma, kunnat vinnas på andra och bättre sätt. Hus- 

 hållningsplanernas brist på beräkningar över tillväxtens storlek liksom, den 

 snävhet varmed av^■erkningsbeloppen genom beståndsvårdshuggningar utmätts, 

 hava även väsentligen bidragit till de låga avverkningarna. 



Hushållningsplanerna hava i regeln tillämpats under tjugo år. En plan, 

 som fastställdes år 189g har sålunda varit grundläggande för skogsskötseln 

 ända till år 19 19. Erinrar man sig nu skogsvetenskapens snabba utveckling, 

 de genomgripande förändringarna i skogsbrukets ekonomiska betingelser, kom- 

 munikationemas förbättrande och de betydande förändringar, som under tjugu 

 år försiggå inom skogen själv, så kan man icke underlåta att anse det ganska 

 förklarligt, att planerna under senare delen av sin tillämpningstid ofta visat 

 sis mindre tillfredsställande. 



