65/. 

 SONCHUS ALPiNus. 



'f^Jäll-MJölktlstel. I Medelpad Mjulkstut, I Jemtland Tor t, 



Torta. 



Blomklasen enkel, sträfhång; med smala skärmar 

 både under och pä blomskaften. Bladen vid fä- 

 stet pilformige, deruppom lyrtaggade, och öfverst 

 med en mycket stor trehörnig and-flik. 



Linn, Fl, Svec, n, 689. -- edit. Wahlenb. n, 857. 



JLiLi jölktistel-slägtet (6b/2c7mÄ) har bland alla i högsta grad 

 sin Naturliga Ordnings, de Halfblomstrige växternas 

 {Semijiosculosarum), egenskaper. Det kan gifva en så myc- 

 ket ymnigare mjölksaft som örten är mycket stor och ylVig, 

 samt derigenom snarare furtjent namnet Tistel än genom sin 

 taggighet, som i betydlig grad tillkommer endast en iörändring 

 af den allmännaste och i odlingar mest närgångna arten ( S, 

 oleraceus). I sammanhang med örtens ymniga mjölk hafva 

 också fröen ett alldeles härlint tjnn, som likt en fin härpen- 

 sel utgår alldeles omedelbart ur sjelfva toppen af fröet (utan 

 något tecken till skaft). Blomfodret består af spånlikt öfver 

 hvarandra liggande olikt långa fjäll , hvaraf de kortare nederst 

 liggande bidi-aga att der göra blomfochet tjockare eller gilVa 

 det en äggformig skapnad. Uti denna sista egenskap ölver- 

 ensstämmer slägtet med Hieracium, hrartill i synnerhet när- 

 varande art af någon författare blifvit förd; men när man har 

 afseende på hela växtens ofvananförda natur, sä kan detta icke 

 billiga», iitan blir ett nytt bevis, huru mycket ett för stort 

 förtroende till vissa skarpa af blott en enda del tagna känne- 

 tecken kan föra ifrån det naturliga. 



De mest nijölkforande slägterna i Ordningen (såsom 2V«- 

 gopogon, hactuca y Sonchus) hafva också det egna, alt de 

 innefatta så väl blå- som gul-blomstrige arter; då deremot de 

 mindre mjölkförande och torrare slägterna, i syiniei'het Hiera- 

 ciiun, ehuini mycket större, förete blott gulblonistrige arter. 

 Af alla i högre grad mjölkgifvande slägten är närvarande 

 Mjölktistelslägte det enda, som i Sverige har både gula 

 ooh blå arter. Det synnerligaste tyckes vara,, att de gula ar- 

 terna förekomma blott i de mildare laisdsorterna, de blå der- 

 emot endast i de kallaste och nordligaste trakterna. Det sy- 

 nes härigenom bekräftas, hvad sojn ofvanför anfördes, att var 

 högsta nord är gynnande för den blå färgen. Framför sin 

 närmaste siägtinge {S. sibiricus) är denna arten mycket ut- 

 märkt med sina bredllikige blad och i allmänhet ansenliga, 

 stundom manshöga växt. 



I allmänhet förenar denna arten en särdeles storlek och 

 fyllighet med utmärkt vekhet och mildliet, en egenskap som 



