658. 

 GNAPHALIUM arenarium. 



Evighetsblomster. Hedenblomster. 



Bladen luddna: de nedersta aflångt spadformige ; d» 

 öfre jeranbreda. Blommorm i ett sammansatt 

 knippe (cyma). 



^Linn. Fl. Srec. n. 738. — edlt. Wahlenb, n. 908. 



E 



medan slägtet Gnaphalium af andre författare sS vidw 

 annorlunda bestämmes , att denna art kommer att föras deri- 

 från och deremot följande ti^enne växter att höra dit; så syne* 

 det nödvändigt att anföra orsaken till en sådan synnerlighet, 

 samt försvara vårt, som någon kunde tycka, slaf viska forblif- 

 vande vid det Linnasiska. 



Dessa växterna hafva alla ett fint hårUkt fjun; och 

 om detta skulle mot ändarna så -vada utvidgas eller liksom 

 uppblåsas, att tlct blir uagot klubbformlgt och, som det 

 »yne« i sammanhang härmed , om de på sådant sätt ut- 

 märkta hannarna skulle komma på särskildta stånd så- 

 som är händelsen hos våra alhnänna Kattfötter Sv. Bot. t. 

 i48: detta allt anser man nog allmänt för att icke utgöra nå- 

 gon slägt-skillnad, Deremot är lör mycken uppmärksamhet 

 på honblommornas felande hos denna art och för liten an- 

 märkning vid deras synnerliga säte hos följande arter, som vållar 

 dessa växters så olika hänförande. Linné, som upprättade de 

 konstmässiga Ordningarna i Syngenesi- dassen efter som alla 

 småblomsterna voro lika {JPolygamici cequalis) eller ytterst 

 honor med mognande frön i^Polygamia superflua) o. s. v. ^ 

 lät likväl icke föx-leda sig , att i enskildta synnerliga fall lägga 

 för stor vigt vid dessa honornas flånvaro och den derigenom åstad- 

 komna falska Polygamia cequalis. Man ser ofta nog att ho« 

 en del växter, som skulle hafva honblomster i kanten, blifva 

 dessa antingen hksom förtryckta eller såsom förtorkade. Ge- 

 nom sådant har man till Polygamia cequalis fått ett mindre 

 naturligt bihang, bestående af slägten som äfven af andra or- 

 saker måste skiljas. Men detta ger icke skäl att afsöndia en- 

 skildta arter frän sina annars naturliga slägten. 



Hvad denna nu ifråga varande art vidkommer, synes den 

 så förvandt med G. luteo-alhum, att flere forskare alfvarh- 

 gen påstått deiisamma genom sandens öfverblåsning lörvandlas 

 deruti. Att hafva tvänne så närslägtade och i vissa fall sä 

 högst lika växter uti tvänne särskildta slägten, måste vara rätt 

 olämpehgt, i sytmerhet i ett lands Flora, der inga flere arter 

 finnas, som genom sin större skiljaktighet medverka till ai- 

 söndringen. 



De mesta så kallade Evighetsblommor eller eterneller 

 tälhöra söderns sandfält , der de redan under växningen antaga 



