66i. 



FILAGO GERMANICA. 



Blomfodren till största delen glatta och glänsande, 

 tätt sammanpackade i hufvuden, sojn sitta i stjäl- 

 kens tuklyfningar och på grenarnas ändar; under- 

 stödda af blad, som äro kortare än desamma. 

 Stjslken alldeles enkel. 



Linn. Spec. PI. ed. 2. p. i3u. FJ. Svec. n, 779. (pyramidata) 

 edit. Wahlenb. n. jSS. 



t i komma nu till den sydligaste ai våra arler, hvilken sä 

 vida liörer till endast yttersta strandtrakterna i Skåne, att den 

 kan anses nästan som en öfverflyttning frå)i 1'yskland och der- 

 före ganska passande fatt sitt namn. Det synes märkvärdigt, 

 liuru man hos oss på långt afstånd möter den ena arten efter 

 den andra, eller, som man kanske än tydligare kan före- 

 ställa saken, huru mot norden den ena arten skjuter långt ut- 

 om den andra tills blott jnofitana, den bergigaste och nord- 

 ligaste, återstår. Detta gradvid utskjutande utom hvarandra , 

 gör dessa arter hos oss mycket mera urskiljbara, liksom be- 

 stämda för sina namn, än i Tyskland, der de alla växa till- 

 sammans. Af detta skäl böra de också hos oss säkrast ordnas 

 för systemet. 



Detta synes vara sä mycket skäligare, som de efter den 

 geographiska ordningen också gradvis tilltaga i luddenhet 

 och förändra sina känneteckfin , så att den sydligaste fått si- 

 na blomfoderfjäll mest bara liksom af toi-kan blottade samt 

 polerade, och äfven de i hufvuden mest samlade blommorne; 

 den medlersta har blifvit till hälften ludden, och den nordli- 

 gaste har ända till blomfoderspetsarna blifvit ullig med längre 

 bärighet och tillika fått de minst samsiltande blommorna. 



I samma män som tätblommiglieten mot södern tilltager, 

 i samma män blir också slägtcharacteren tillräckligare , kanske 

 till följe af inbördes tryckning och närmre förhållande mellan 

 blommorne. Hos den första och mest nordliga arten, F. jnon- 

 tana, tränga sig honblommorna nästan intet ut mellan blom- 

 foderfjällen och behålla derföre sitt fjun liksom hos ett rik- 

 tigt Gnaphalium, så att denna art skiljes fån niimnde slägte 

 nästan blott med sina yttre fem blomfoderfjäll, som så- 

 ledes utgöra slägtets allmännaste kännetecken.. Hos den med- 

 lersta ai'ten finnes redan ett yttre slags honblommor, som sit- 

 ta sä ut emellan blomfoderfjällen, att fjunet (som det kan t\-c- 

 kas genom trängseln) förtryckes eller blir alldeles borta. Delta 

 förhållande är ännu tydligare eller fullkomligare hos denna si- 

 sta sydligaste arten; och, dä tillika de medlersta blommorna 

 mest blifva ofruktbara, så uppstår derigenom Linnés Polyga^ 

 Ttiia necessaria^ dit slägtet således enligt denna artens" be- 



