667. 



Ännu inom det stora ^rt/vz-slägtet finnas betydliga olikheter i an- 

 seende till dessa delarnas förhållande i längd. Det är tydligt, att pl 

 de arter der öfre läppen är kort, så blir öfre armen af slåndarnes ba- 

 lancer afvenså, och denna aldelning förekommer niest i de varmaste 

 länder samt kallades hos de gamle egentligast Salvla. Deremot, i 

 samma mån som öfre läppen blir längre, så tilltaga också nämnde ba- 

 lancers öre arm i längd, hvilket ulgjoide slägtet Sclarea, som mera 

 tillhör nordliga länder. Denna egenhet synes till och med hinna sin 

 högsta grad hos vår nordligaste art, som har balancernas öfre ända 

 till åtta gånger längre än den nedre och i sammanhang dermed så ma- 

 kalöst lång och smal öfverläpp. Derjemte bibehåller bloinfbdrets Öf- 

 verläpp sin tretandning i speiien, hvilken hos sydligare arter ofta på 

 olika sätt förloras. 



Då söderns arter just icke äga de mest utmäikta blommorna, tan 

 detta i någon mån synas härröra deraf, att hos dessa den aelheriska 

 oljan deremot som ymnigast utvecklas i bladen och med densamma 

 sjellVa b!ad»^n samt de delflr som mera hÖra till örtståndet. Der blif- 

 va således dessa växter si nyttiga, att de säf;as lått namn af frälsa 

 {Salvia a salvando). Mot norden aftaf;er detta, men deremot blir 

 blomman mera synnerligen utvecklad. Detta gäller särskildt om när- 

 Tarande arts förändringar. I hela södra Europa till och med Tyroln 

 är den mera småblommig; i norra 'Jyskland utvecklar den större blom- 

 mor och hos oss synes den vara som mest storhlommande (som vid 

 iemförelse af vår figur med t. ex. Kopps Flora liatava kan skönjas), lik 

 dessa alpväxter, som med sin storblommiyhet ersätta mången annan brist. 



På södra sidan om Östersjön är denna växt temligen ymnig, men 

 det synes som skulle detta vara dess rätta nordliga gräns, ty den fö- 

 rekommer hvarken i Danmark egentligen så kalladt ellar i Skåne eller 

 dylika orter. I England är den icke funnen norr om Bedfordshir, och 

 den synP9 således höra till de växter, hvilfcas gräns sänker sig mot 

 vester och deremot höjer sig eller stiger längre mot norden med Ö- 

 stra ändan som är vänd mot vår continent. Det blir der/öre kanske 

 mindre besynnerligt, att man återfinner den sedan norr om nämnde 

 gräns endast i det inre af Upland ])5 öfro Sverif^es största slätt vid 

 Upsala och der norr om ända till Wendel, Vid Upsala, Öster om 

 staden, är den sä sparsam att föga mer än några exemplar årli- 

 gen erhållas. Vid Höfjstabro har man icke funnit den sedan Celsii 

 tid. Deremot uti Wendel, hvarest en börjande skogaktig innesluten» 

 het förenar sig med slättlandsnaturen och gör solen dessmer på vissa 

 ställen verkande, der växer den ganska ymnigt eller tusendefallt vid 

 Grylby uti flere hagar, och vid K.arby ehuru der sparsammare. Den 

 håller sig uti humlegårdar (likväl utom humlan), uti kallhagar framför 

 ladväggar, men allt på södra sluttningarna af den sandås, hvilken ge- 

 nomstryker landet. Der får den grenig stjelk och flere mer än fots 

 långa piäktigt himmelsblå blom-ax, ju större dess ljusare och klarare till 

 färeen , så Ivsande att hela gräsmarken synes öfverdragen af er> bla 

 färg , som från landsvägen tilldrager sig uppmärksamheten mycket mer 

 än af någon annan blomma. I mindre frodigt tillstånd falla blommor- 

 na mera i violett, af hvilken färgs utveckling i naturen verkligen den 

 skönaste azur uppstår. I södra Europa synes blommans färg draga till 

 och med i rödt. Den blommar på nämnde ställen i Upland under sjelfva 

 midsommaren, då den i sydligare orter kommer sednare eller i Juli. 



Tab. är ritad vid Upsala; men med så stora blommor, som på da 

 greniga stånden i Wendel. a. ett mindre stånd , på hv.ys öfre del 

 äfven"hårigheten är något betecknad, men på blommorna i synnerhet 

 Öfre läppen har man icke kunnat utsätta den fina körtelbärande hårig- 

 heten, b. blomfoder med pistill och en del af nedre läppen, hvarpå 

 ståndaresträugarna äro fastade, som uppbära de tvänne ba/ancerna. c. 

 dessa ståndare-stiängar med sina balancer särskildt. d. nedra ändan 

 af ena balancen. e. ståndarne nr en outvecklad blomfna uppskuren i 

 öfre läppen, så att man uppifrån och framifrån ser, huru tomma upp- 

 sprungna hölsorna eller nedra befrufctningsstofts-rummen äro med hör- 

 not förenade uti en gemensam körtel. 



