675. 

 ALYSSUM iNCANUM. 



Sand-hvita. 

 Kronbladen tuklufne. Smärkidorne något bukfga eller 

 uppsvullna, tillika med hela örtståndet betäckta af 

 ett hvitaktigt stJemfonuJgt fiiit ludd. 



Linn. Fl. St. n. 58», ed. Wahlenb. n. 716. 



lYlan bör väl uti växtkännedomen frikallas från dellagande 

 uti tidens parUer, fastän man icke kan annat än så pass stöd- 

 ja sig på det framfarna, att man icke utan goda skäl öfver- 

 gifver de Linn^iska namn , som så outplånligen ingå i vår ve- 

 tenskapliga litteratur. Det må synas ett lofligt till och med 

 lofvärdt nit, att uti naturen skilja allt hvad skiljas kan; men 

 då detta är förent med för stora ändringar i de allmännaste 

 iiamn, kan olägenheten blifva mera känbar än fördelen. Så- 

 ledes , då vår allmänna Braba verna , som vi äro vana vid att 

 först lära känna såsom mönster för sitt slägte, blott emedan den 

 har djupare delta blomblad än. andia slägtetS" arter , får ett nytt 

 slägt-namn; och då likaledes närvarande gamla ört endast för sina 

 tuklufna blomblads skull får ikläda sig en ny forskares namn ; 

 — så kunna vi icke medfölja. Vi äro så mycket mera för- 

 anlåtne, att hvad den sednare vidkommer bibehålla Linn^iska 

 benämningen, som den i högsta grad har slägtets väsendth«a 

 skiljemärke, bestående uti en betydlig tand på inre sidan af 

 de kortare ståndarnes strängar, hvarigenom blomman dess 

 snarare och mer öppnar sig, hvartill kommer en slyl som är 

 knapt kortare än hela sihcula, uti hvilkens sednare parallela 

 rum ligga flere frön med lillroten mot lijertbladens förenings- 

 hnea. Detta allt torde man få anse såsom nog betecknande 

 for slagtet Alyssum, och sedan tillägga, att uti slägtet finnas 

 arter med tuklufna blomblad, bland hvilka denne är hufvud- 

 sakhgast. Den förtjenar företrädesvis det gifna artnamnet, e- 

 medan den hvitaktiga under förstoringsglaset stjernformiga' be- 

 täckningen sträcker sig äfven öfver skidorna,, hvaraf i före- 

 ning m^Å de hvita blommome och växtstället det passande 

 svenska namnet Sandhuita synes uppkommit. 



Växtens rot är tvåårig och håller sig derföre pa sådan 

 sandjord, som just icke hvart år omvändes, men likväl knapt 

 får hårdare igenvalla s\g. Utmed vägar och på nyss öfvergif- 

 na åkrar är den som ymnigast särdeles å vestra sidan af Skå- 

 ne. I andra sydligare landsorter tillhör den nästan blott ru- 

 derala stäUen, dit den kan misstänkas hafva blifvit tillfälligtvis 

 förd, men der den bibehåller sig ganska väl till och med på 

 Ubservaloriibacken vid Stockhobn. 



Utom riket förekommer den mest i djupare continental- 

 lander, anda bort till Sibirien, Taurien, Grekland och Rom, 

 der den synes fröjda sig åt det torra luftstrecket j deremot sak- 



