681. 

 SENECIO AQUATICUS. 



Btomsträlarne utstående, platta, elliptiska. Bladen lyr- 

 formige, annars hela; de nedersta alldeles odelte, 

 omvändt ägglike. Froen glatta. 



Willden. Sp. VI. 3. p. 1997. Wahlenb. Fl. Sv. n. 929. 



U 



'taf den under Sv. B. 11. 606. gifne Jakobsslaf (S. Jaeo- 

 bcea) , är denne såsom namnet ganska passande tillkännager 

 blott en vattenform; men detta i sä hög och märkv.irdig grad, 

 att man ej kan tveka särskildt framställa densamma. Väl 

 hafva någre forskare alldeles nekat dess riktiga skiljaktighet 

 från ofvannämnde hufvudart; och man kan knapt tvifla , att 

 den medelst mellangrader sä närmar sig dertill, att gränsen 

 blir svär till att annorlunda än på ett konstmässigt sätt ge- 

 nom ett skarpt taget enskildt kännemärke bestämma. Detta 

 skarpa gränsmäi-ke har man då satt i de alldeles glatta frön, 

 och detta antaga vi äfven , ehuru någon forskare, som anta- 

 git denne art, satt ett sådant teckens giltighet hos ett förvandt 

 slägte i fråga (h vad nämligen G/iap/ialium pilulare a.ngår). Hos 

 närvarande art understödjes nämnde märke af icke blott full- 

 komlig glatthet hos alla andra delar, utan också af en der- 

 med i samband stående tunnhet och hinnaklighet, som gör 

 bladen särdeles ådrige och blomstrålarne utmärkt tre- strecka- 

 de. Dei-med följer äfven en större helhet cllcr odelthet i 

 synnerhet hos de nedersta bladen, eller om de nAgon gäng 

 klyfva sig blifva flikarne mera glest stående, afrundade och 

 bugtige. Tillika är stjelken särdeles ihålig, och roten synes 

 knappt vara mer än tvänne år, såsom hos blommande växten 

 alldeles utan alla ansättningar af knoppar eller ögon för blif- 

 vande skott och stjelkar. 



Alla dessa skiljaktigheter kunna synas stå i stort sa)n- 

 manhang med eller kanske vara till största delen en verkan 

 .if växandet i vatten. Men till dess ymnigare förekommande 

 åtminstone hos oss tyckes en särdeles vattentrakt vara erfor- 

 derlig, en sådan nämligen som bildat sig der Götlialands stör- 

 sta flod utgjuter sig i Vesterhafvet. Genom den vexelverkan, 

 som här uppkommit eller kanske ännu fortfar, mellan det 

 utströmmande flodvattnet och det mest vintertiden under de 

 då rasande vestanstormarna inträngande hafsvattnet synes en 

 egen fet sumpighet danats bredvid floderna, hvilken går långt 

 inåt landet. Således går äfven denna växt utmed sjelfva Gö- 

 tha-elf allt upp till Stiöm midt för Lilla Edet, der hafvets 

 mest omedelbara fordna eller närvarande inverkan synes upp- 

 hÖraj och vid den andra grenen af Götheboi-gsviken , som 

 kanske fordom varit föga mindre betydande och nu är blott 

 mera styckvis intercipprad med deraf följande igenvallning 

 •amt derföre förljent af namnet Safveån, der tyckes denjia 



