VIOLA MONTANA. 



Stjelken upprättstäende, trekantig. Bladen nedtill 

 hjertlika, uppåt aflånga, på öfre sidan litet Iiåri- 

 ge, sågade. Btadskärmen utåt tandade; de öfre 

 halft-ägglike , längre än halfva bladskaftet, af bla- 

 dens tjocklek. Blomfoderjiikarne lancetlike, spet- 

 sige. 



Linn. Fl. Sv. n, 787. ed. Wahlenb. n. 967. 



N. 



äst efter det syftemålet för Sv. B. att framställa Svenska na- 

 turen sådan som den är, synes intet vara angelägnare än att 

 visa huru och på hvad skäl den förr blifvit föreställd, och 

 det i syinierhet då detta föreställningssätt verkligen är löran- 

 ledt al eller till och med grundadt i Svenska naturen. Man 

 har i den föregående numern sett, huru stort sammanhang sy- 

 nes vara emellan den växtens namn, skiljande m. m. och en 

 mycket egen trakts beskaffenhet. Något dyUkt och kanske i 

 vissa hänseenden ännu betydligare kan sägas om närvarande 

 växt. 



Den lika sä allmänt kända som allmänt förekommande 

 "Hund-Violen, Viola canina^ Sv. Bot. n. 290. har det ge- 

 mensamt med flere växter af samma vidsatta artnamn , att va- 

 ra såsom det djm*, hvaraf de äro uppkallade, högst mångfor- 

 mige och derigenom äfven en plåga för de till allt fint åt- 

 skiljande strälvande vaxtkännarne. Sedan man funnit den 

 förändras icke allenast till storlek och ställning på åtskilligt 

 sätt, utan äfven till finare och gi^öfre hårighet samt öfverst i 

 Norrland äfven äga särskildta gallstånd; så synes man väl vid 

 dess derstädes iagtagne upphörande vara trött vid att undersätta 

 flere artförändringar. Då således Linné sedan på långt afstånd 

 från desse Hundviolens förändringar eller vid Lappska fjäl- 

 larnas rötter och nära derintiU varande berg fick en annan 

 form, tycktes den väl med dubbelt skäl kunna bestämmas så- 

 som egen art. Denna här aftecknade arts skiljemäi'ke blef 

 då hufvudsakligast de stora bladskäi'men , som öfverst hel och 

 hållna äga de andra bladens gröna sammansättning, med nä- 

 stan blott på en sida varande gröfre och bredare inskärnin- 

 gar, och som hinna till mer än bladskaftets halfva längd. 

 Också äro bladen uppåt mycket mera aflångt utdragna, hela 

 växten starkare eller stadigare upprättstående , liksom mindre 

 bärande märke efter den ofta inträffande torka och mattande 

 blåst, som synes utmagra K. canina på sydligare slättlandstrak- 

 ter. Vi finna derföre Linnés gifna artnamn såsom vanligen 

 ganska passande för att uttrycka naturen af växtens omgif- 

 velse och med detsamma dess egen beskaffenhets ursprung. 



Detta oaktadt neka utländske Växtforskarne dessa skilj^- 

 akUghcters giltighet för att bestämma en egen art, och säga, 



