685. 



motsatsen, hvaifore det också passar att sedan jemfurelsevis 

 iramställa densamma. 



Den egentligaste Fjällarnes Fetört [P. alpina) har i 

 sammanhang med de nämnde, i hela slägtet mest vidöppna, 

 blommorna också den tjockaste och kortaste sporren,' som dess- 

 utom antager gulgrön färg liksom närmande sig åt sjelfva ört- 

 bladen, då deremot de andre arterna hafv^a annorlunda färgad 

 (violett) sporre, fröredningsdelarne synas äfven ^ i anseende 

 till ett häi-igenom uppkommet större rum i blomman, blifvit 

 mera fritt utvecklade och i synnerhet blir frukten mycket 

 längre eller nästan snabelformig. Färgen förekommer i detta 

 slägte myckel beständig; ty så vanligt det annars är, att vio- 

 letta blommor kunna bli hvita, så vet man icke något sådant 

 vara anmärkt om de violett -blommande Fetörterne. Det är 

 således äfven en större egenhet än man skulle förmoda, att denna fjall- 

 arten liar hvita blommor med den dragning åt gröngult.på sporren, som 

 redan är nämnd. På blomlåppeii hafva flere arter något gult, men hoa 

 denna ar det som märkligast och går ofta ut i tvänne bestämdare gul- 

 luddna fläckar, som gifva anledning till medlersta tlikens delning i tvän- 

 ne hörn eller rättare flikartiga rundningar. Detta är en sorts frodighét, 

 som ibland förekommer på l]ällen, utan att på något sätt egna sig till 

 en särskildt art (hvarföre den dock blifvit ansedd under namn af P.fia- 

 ve scens Flörko..Reichenb. icon. t. Si.f. i68.) Också en annan 

 slättlandets form (P. hrachyloba p. s. st. f. 167.) anse vi komma under 

 samma förhållande och vara densamma, som hos oss finnes påGottland. 

 Denna sednaste formen får också något bredare och derföre äfven kor- 

 tare flikar på öTre blomfoderläpnen, hvilken lilla skiljaktighet så väl 

 tyckes kunna stå tillsammans med den nämnde olikheten, utan att pS 

 något sätt gifva skäl till att antaga densamma såsom en tredje art. Den 

 hårighet på blomskaften, som skall hafva skaffat den rum i en annan 

 afdelning hos Sprengels Sys t. Ve g. 1. p. 48., synes vara en än- 

 nu obetydligare skiljaktighet; och vi torde dess mer få anse arternas 

 fördelning efter hårigheten samt denna utbrytning i anledning deraf for 

 så litet Linnaeansk , att vi åtminstone icke komma i någon frestelse att 

 följa densamma. Långt bättre synes oss blifva, att indela slägtet efter spor- 

 rens större och mindre vidd, hvars grader torde bäst kunna bestämmas ef- 

 ter sidonervernas riktning på sätt som å närvarande tabeller är antydt. 



Vi hafva förut i Sv. B. och annorstädes anmärkt den stora likhet, 

 som, hvad vissa växter vidkommer, finnes emellan våra fjällar och do 

 mest aflägsna slättlandstrakter. Denna Fjällens^ fetört synes just egnad, 

 att med sin omtalta vidöppna blomma intaga så mycket ljus och värma, 

 som i hast ske kan, eller i högsta grad älska ett fritt läge. Det blir da 

 Jorklarligt, huru den från fjällens snövattensbäckar kan med ett hopp 

 komma till det flackaste slättland eller rättare den för blåsten mest ut- 

 satta ö , som Sverige äger. Sjelfva kalkbildningen på Gottland synes 

 g3'nna denna gemenskap, som också äger rum för det midt emot svaran- 

 de Lifland. 



Att denna fjällens art i anseende till kraft och användning 

 kommer nästan alldeles öfverens med Allmänna Fetörten, synes 

 olvifrelagtigt. 



T;.b. är hufvudsakllgast ritad vid Karasuvando i norraste Lappmar- 

 ken af Kyikoherden Laestadius, b. blomma framifrån sedd. c. blom- 

 läppens medlersta flik af den förändring, som kallas bimaculata. d. blom- 

 foder, sedan blomkronan blifvit frånrifven, med blottade fröredningsde- 

 lar, allt sedt från sidan, men vid d + midtföre. e. den frånrifna blomkro- 

 nan frän sidan sedd och sammantryckt, för att visa nervernas utsprid- 

 ning. (Vid dessa tre sednaste figurerna torde dock böra anmärkas, att de 

 äro ejorda efter torra och sedan uppblötta exemplar.) f. fröhus med 

 blomfoder, g. detsamma blottadt och uppsprunget. 



