PINGVICULA viLLosA. 



Blomsporren nålformig, rakt bakåt stående, längre än 

 blomläppens urnupna flikar. Fröhuset omvändt 

 hjertformigt. 



Linn, Fl. Svec. n, 27. ed. Wahlenb. n. a5. 



\_/aktadt den föregående arten (P. alpina) således kan besö- 

 ka mildare trakter och ehuru den till blad och rot har största 

 likhet med P.pulgaris^ så att blott de, fÖr of vannämnde orsa- 

 ker i luften mera utsatte, delarne synas vara annorlunda, — 

 så finnes dock aldrig något vidare närmande mellan dessa ar- 

 ter, utan båda bli på denna sidan stadiga utan något alvikan- 

 de mot sin mellangräns. Deremot finnes af den Allmänna 

 Fetörten, P. vidgaris , verkligen på fjällen en förändring, 

 som något närmar sig mot P. uUlosa medelst ett tydligare hå- 

 rigt ékaft och mindre blommor. Detta oaktadt deltager den 

 sistnämnde (P. ^illosa) alldeles icke i detta närmande, eller 

 går henne på något sätt till mötes, utan blir sig alltid lik så- 

 som mycket skiljd i synnei-het till nedre delarna, hvilket sy- 

 nes hänvisa till en större orsak i grunden , der hufvudskiljatig- 

 lieten mellan dessa sista både arterna befinnes ligga. Detta allt 

 gör denna art ännu mera till den nedre ytterligheten mot den 

 förra, som vi anse för den öfre. 



Om vi återigen börja med blomman, få vi anmäi-ka, att 

 denna hos P. villosa är smalast eller trångast i hela slägtet, 

 «å alt sporren blir som man kallar nålformig. I sammanhang 

 dermed synes äfven fröredningsdelarne vara de kortaste och i 

 synnerhet fröhuset bli nästan omvändt hjertformigt. Alla blom- 

 mans flikar äro icke blott ti-ubbigt kilformiga, utan till och 

 med urnupne, som är något ganska eget hos denna art och 

 veterligen icke finnes i minsta mån hos någon annan art i 

 slägtet. Blommans utmärkta smalhet ökar pä visst sätt oan- 

 senligheten ; hvarföre den enslige forskaren blir desto mer för- 

 nöjd af att inuti blomman mötas af liksom tvänne täcka Ögon, 

 som bildat sig på nedre läppens mellanflik. Dessa svara väl 

 mot de två gula fläckarne pä förra artens nedre läpp, men äro 

 ojemförligt bättre utbildade på den blåaktiga grunden och för- 

 sedda med sin mörka ögonprick midt uti. Bladen äro ojem- 

 förligt de minsta , rundaste och tunnaste eller mest hinnaktiga 

 ■i hela slägtet, och kunna i följe häraf icke blifva tydligen fe- 

 ta på ytan såsom hos föi^egående arter , utan i dess ställe ut- 

 bildar sig en ganska utmärkt hårighet i kanterna i synnerhet 

 ä nedre delen (eller det) som något svarar mot bladskaften. 

 Denna del blir så mycket tydligare som allt till stjelk och rot 

 hörande är mycket fint och utdiages till och med i årliga af- 

 «atser, hvilka, oaktadt finheten, så tydligen visa dessa delars 

 mångårighet. Den utmärkta håriglieten, som föröfrigt betäcker 

 blomskaften och blomfodret, synes äfven på visst sättåterfin- 



