687. 

 desto större. Hela gräset är glatt, men sträft, ägande antingen mycket 

 grofnervige, platta eller också borstlika blad. 



Enligt dessa skiljaktigheter passar närvarande Lappska gräs ganska 

 väl in uti slägtct Holeus. Deremot uti ^zVa-slägtet har det alltid skic. 

 kat sig mindre väl och i anseende till sina snilblommors litenhet kom- 

 niit nedemot de minsta arterna (utgörande ett bihang, Airopsis), som 

 liafva borstlika blad och uti allt en hel annan natur. Det intager så 

 villigt sin egna plats uti Äo/cu5-slägtet, att man nu mera kan undra, 

 hvarföre det icke lörr ditkommit, hvartill orsaken egentligen varit de 

 mera fullkomliga småblommorne , som man icke velat medgifva inom 

 det slägtet på gammalt sätt betecknadt. I det hela hafva /fo/c«*-arter- 

 ne en nog lönlig (clandestin) blomning, hvilket hos de vanliga arter- 

 na hjelpes dermed att den öfre småblomman antager hann-natur. Der- 

 emot hos närvarande art är all blomning så lönlig, att man sällan ut- 

 X)m smSblomiuornas toppar märker några ståndare-knappar. Döt be- 

 ständiga Lappska sommarljuset synes i många fall göra en mera ut. 

 vecklad blomning umbärlig. Hela gräset hos denne art är i hög grad 

 slutande sig till de förra arterna i slägtet såsom utmärkt lent och bred- 

 ■bladigt samt vid nogare påseende äfven å bladens öfra sida betäckt med ett 

 fint ludd. Den betydligare färg, som icke heller alldeles saknas hos sydli- 

 gare arter så vida finluddenhet låter densamma genomskina, finnes här 

 titbildad till den mörka purpurfärg, som gifvit aften sitt namn, hvil- 

 ket den äfrenså väl kan bibehålla i sitt jiya slägte som i det gamla» 



Man torde således få fägna sig öfver, att i detta gräs hafva fun- 

 xit en länge saknad eller misskänd prydnad för sitt slägte. Den mest 

 1 u d dn a arten, H. lanatus, saknar mest den antydda färgen, har i hög- 

 sta grad den abortierand© blomningen och synes fordra mesta värman 

 iör att växa* Den andra eller blott lena arten, H. mollis , har lud- 

 (det samladt vid lederna, antager i synnerhet på blomfodret betyd. 

 ligt af den mörka purpurfärgen, får ibland också öfre småblomman 

 fruktbar, men alltid med långt borst, som hinner utom det tillspetsa- 

 fle blomfodret» Man finner den draga sig mest åt vestra sidan af Göthaland 

 <jch således i detta som andra afseenden något anvisa på den sista ar- 

 len. Denna här nu föreställda Holeus atropurpureus ger genom sin 

 friska fröbärning såsom nämnt är full betydelse åt slägtet, utvecklar i 

 saknad af luddet på yttre sidan den mesta purpurfärgen, men får der- 

 emot dess mera hår omkring smiblommorna och äfven finluddenhet pS 

 ^esammas öfre del. Denna nordiska art framkommer icke förr än i 

 Jemtland och tilltager sedan i allmänhet eller ymnighet genom hela 

 Lappmarken , så att den först under den aldrig nedgående arctiska so- 

 Ici; som mest visar sin purpurfärg, såsom den största skönhet på sitt 

 ställe i eitt slag. Den håller sig äfven i den trakten der skogen bör- 

 jar upphöra och således solen mest oafbrutet kan verka, utan att kylan 

 ännu blifvit lÖr mycket kännbar. Det är just denna trakt, som vi finna 

 mest kunna emottaga de utkastningar af sydligare slättlandsväster, som 

 vi flere gånger anmärkt särdeles förekomma i Lappmarkens högre del. 

 Att detta egentligen Lappska gräs finnes mot ryska sidan vid Pasvig, ar 

 säkert; men om det sträcker sig längre bort igenom Siberien, vet man 

 icke. Det synes visst, att det icke växer åt Amerikanska sidan. 



Do sydligare arterne få I Danmark namn af Hasste fröjd såsom 

 det begärligaste bete för dessa djur. Här vore således äfven en fägnad 

 för Lappska hästarne och, der icke sådana mera finnas, troligen för de 

 djur, som fä göra deras tjenst, nämligen Rhenarne, hvilka snarare mer 

 än mindre behöfva ett godt sommarbete. Vi hafva tyckt oss under grä- 

 aats handtering i växtsamlingen märka en god lukt deraf. 



Tabellens hufvudfigur tecknad efter ett yngre stånd vid Karasu- 

 vando af Kyrkoherden Lsstadius. b. tvänne mera mogna blommor 

 förenade med sina skaft. c. skall i genomskärning visa blomloderska- 

 lens ställning mot hvarandra, d. ett isärfläkt blom^^oder med sina små- 

 ■biomraor (nämligen sedan de liksom följande blifvit fröbärande). e< 

 nedre småblomman och f. den öfre. g. fyra småblommor uti ett blom- 

 foder, h. frö ur nedersta småblomman med i* sin genomskärning, k. 

 frö ur qfre småblomman med '• sin genomskärning. 



