691. 



ALLIUM ARnNARIUxM. 



Sand-lök. Aker-lök. 



Stängeln nedtill omgifven af nästan trådformlga blad. 

 Blomhylsfret niyssformigt, affallande. Umbellen ned- 

 till lökbärande, med upptill (eller midtuti) rakt 

 uppstående blomskaft. Siåndarnes inre strängar 

 med sidoborst, trefaldigt högre än knappen. 



Linn. FJ. Sv. n. 279. ed. Wahlenb, n. 35i. Roichenb, ic. t. 4o4. f. 

 590. {A, viaeale). 



V 



ti det egentligast s& kallade LÖk-slägtet [Alllum) kunna räl 

 de arterne, som under n. 236. {A. ursinum) och 89. {A. 

 Sch-oenoprasiim) äro afhandlade, anses för både de lättast skilj- 

 da och fullkomligast fröbärande; men -^ de andra ätersttiende ai- 

 terne utgöra icke dess mindre liksom slägtets kärna eller me- 

 delpunkt , stigande så mycket i lökbildning eller rättare lök- 

 bäring, att derigenom icke blott fröbildning utan äfven blom- 

 ning och blad bli på visst sätt otydliga. Att en sådan lökbä- 

 i'ing, som här äger mm i sjelfva blomningen, skall blifva Iiin- 

 derlig för denne sednares utveckling, synes oundvikligt. Det- 

 ta kan ännu ske i mindre eller större grad, allt efter som sma- 

 lökarne i blomningen antingen intaga blott liksom mellanrum- 

 men mellan blommorna (så att dessa sednare likasom emellan 

 blomskärm, eller palece, få rum att här och der framkojnma), 

 eller också i sednare d. ä. högsta antydda graden packa sig 

 lökarne så tätt tillsammans , att icke några blommor kunna ut- 

 komma här och der emellan lökarne, utan alla nödgas att ut- 

 växa i en fascikel eller tofs frän toppen af det således i hög- 

 sta jn-ad bildade lökhufvudet Detta sednare är händelsen med 

 närvarande art, hos hvilken således lökbäringen kan anses för 

 aldrafullkomhgast, så mycket mera som lökarna ofta i hufvu- 

 det blifva utväxta i långa trådar eller sjelfgroningar. Underdel 

 att naturen genom en på detta sätt oaibrutet verksam vegeta- 

 tionskraft åstadkommer fortplantningen, försimimas eller åtmin- 

 stone försenas blomningen i högsta grad, och under allt det- 

 ta tÖrfallna bladen mer än hos andra arter, så att slutligen 

 växtsamlaren icke af hela växten får annat än en i hög grad 

 missfosterllg martofs af de grodda hufvudets lökar. Detta är verkliga or- 

 saken, hvarföro denna art, ehuru egentligen af alla bäst skiljd genom 

 de i sammanhang med den anförda trängseln m. m. också i längre 

 spetsar utväKande st§ndare-strängarne, blifvlt så sent 

 känd och i mingfaldiga afseenden misskänd. 



Detta allt tjenar äfven till förklaring, hvarföre vi v§gat under ett 

 gammalt Linnasiskt namn framställa en utrikes i sjelfva Vinländerna för sitt 

 växande i vingårdarna uppkallad art, som åtminstone hos oss icke synes 

 kunna få namn af odlingar, hvilka icke finn"s i landet, och i allmänhet 

 icke böra ge namn åt vilda växter. Linné såg under sin skånska resa på 

 detta lands yttersta bihang, vid Skanör och Falsterbo, en Lökart, som i 

 säden, blandad icke gaf a lim än na Angslöken efter till myckeniie- 

 »en; men den lärer haft i högsta grad förfallnade blad, som Linné der- 

 före tog för platta, ehuru, såsom han sä^er, ganska smala. Detta blef 



