694. ' 

 NASTURTIUM palustre. 



Skidorne aflånga, på alla sidor uppsvälda och i båda 

 ändar trubbige. Kronbladen mindre än blomfodret. 

 Stjelken upprättstående. Bladen alla fjäderlikt kluf- 

 nej med öron omfattande stjelken, hårkantade. 



Linn. Fl. Sv. n. SgS, (Sisymbrium amphlblum fi palustre). ed. 

 Wahlenb. n. 743. 



Oedan första och förnämsta arten af det åter upplilvade slag- 

 tet Nasturtium under n. 624. blifvit gifven, återstå i vår Flo- 

 ra fyra arter af samma slägte, hvilka blifvit på llerfaldigt sätt 

 iörvexlade och misskände samt derföre behölVa att på en gäng 

 framställas till jemförelse. Deras betraktande i sammanhang 

 ökar i alla afseenden deras interesse, hvarföre man hoppas, 

 att få härstädes uppoffra ät dem ett betydligt rum i detta häf- 

 te. Sammanställningens värde torde också behöfvas för att er- 

 sätta bristen p>å egentlig särskildt nytta af dessa växter, hvilka 

 icke kunna annat än tjena till föda för de mindre granlaga 

 djuren. 



De växa alla såsom slagtet Nasturtium i allmänhet på våta 

 ställen, hälst dem som midt på son^aren uttorka eller något 

 blottas frän vatten och blefvo derföre af Linné mer eller mindre 

 samlade under namnet ampJiibium. Blommorne äro på alla fyra 

 arterna gula, så att de redan dermed skiljas lätt från den syd- 

 ländta hvitblommande första arten. Skidorne äi^o väl på alla 

 i tämlig grad nedböjda såsom de böi'a vara i slägtet; men 

 annars sä olika till formen, att man med skäl undrar dem 

 kunna ingå i samma ordning och än mer i samma slägte. Vi 

 vilja anföra arterna efter som de till skidformen och stylens 

 korthet komma mer och mindre nära intill Källkrassen (xV. 

 aquaticum). 



J)Qn första arten (iV. palustre) har verkligen skidor och 

 styl, som äro så lika med Källkrasse ns, att man kan undra 

 på hela öfriga växtens stora olikhet. Dess blommor äro de 

 minsta i slagtet, dess fröskidor de mest af frön fuUsloppade och 

 roten den mest förgängliga. Derjemte har den vidsträcktaste 

 geographiska utbredningen från Skåne ända till Enare-träsk. 

 Alla dessa omständigheter sj^nas stå i ett märkvärdigt samman- 

 hang. Man ser här, huru växten, för den förgängliga rotens 

 skull > liksom skyndar sig att bilda frön med sådan bråska, att 

 blommornas utbildning blifvit mycket försummad. För den 

 skyndsamhets skull, hvarmed växten kan fullborda sina frön, 

 synes den också kunna växa i så olika climater. Han synes 

 blott i den lilla grad haf va ogräs-natur att blifva i menniskors 

 granskap eller knappt någonsin finnas i alldeles vilda skogen. 

 Detta är något som äfven iakttages vid de öfrige arterne. 



Det kan synas underHgt att denna således allmänna och 



