700. 

 HERMINIUM MoNORCHis. 



Gottland Desmansknopp. Roslagen Honingsblomma. 

 Linn. Fl, Sv. n, 8io. (under slägtot Ophrys) ed. Wahlenb. n, 968. 



E 



huru växternas namn borde vara lika beständiga som sjelf- 

 va växterna, så händer dock att de for olika systematiska af- 

 seendens skull flere gånger ombytas, Dervid är det sällan som 

 gamla en gång och iÖr lång tid allmänt förkastade namn åter 

 antagas, såsom är händelsen med närvarande växt. De gamle 

 växtsamlare gåfvo tidigt akt på, att den har blott en rotknöl, 

 hvaraf namnet Monorchis, hvilket namn sedan beständigt fått 

 beteckna arten, men ansets af språkgrunders skull otjenligt 

 att tilläggas något slägle. Deriöre, då Linné redan uti sin 

 Lappska Flora ansåg denna växt för att utgöra ett eget sy- 

 stematiskt slägte, fick den namnet Herminiuniy hvilket bibe- 

 hölls till dess de specifica namnen påfunnos och med dem ve- 

 tenskapen fick sitt rätta förnyade utseende. Dervid synes Lin- 

 né halva föresatt sig, att häldre antaga för fa än för många 

 slägten, ocli således blef äfven slägtet Herminium indraget un- 

 der släglet Opiuys, hvilket slägte liksom gjordes till en sam- 

 lingsplats för allt det som svårligen lät bestämma sig såsom e- 

 get. Det egna slägtnamnet {Herminium) försvann derföre åter, 

 och många reformer skedde, utan att man tyckte sig hafva 

 detsamma af nöden. Först i sednaste åren, sedan man funnit 

 huru en systamatisk växtkännedom i Linnteisk anda kan före- 

 nas med physiologisk kunskap om växterna, har denna besyn- 

 nerliga växt tilldragit sig ny uppmärksamhet. 



Den besynnerliga egenskapen, som gifvit anledning till väx- 

 tens äldsta namn, att nämligen egentligast blott en rotknöl finnes , 

 är vei-kligen bekräftad såso^n beständig. Endast efter blomningen, 

 då det gamla ståndet skall förgå, utskjuter det ur stjelkens ne- 

 dersta led rot-trådar, af hvilka den ena på ändan bildar en ny knöl, 

 som icke lärer bli utväxt förr än det gamla ståndet är borltor- 

 kadt, och dä synes först bilda små plantor, som behöfva växa 

 ett eller annat är för att bli stjclkbärande. Det sj^nes såle- 

 des vara stor skillnad mellan denna och de egentligen två- 

 knölige Orchiderne, äfven dem som i varmare climater hafva 

 skaftade knölar, hvilka detta oaktadt äro hka samtidiga som på 

 våra arter. Detta hastiga öfverflyttande af allt näringsämne 

 från detta årets knöl till det nästföljandes äger icke rum hos 

 den nu. i fråga varande växten, utan största delen af knölens 

 kraft synes kunna öfvergä i en mera välluktande och saltig 

 blomma än dess närmaste slägtingar äger. Man kan nästan tyc- 

 ka, att de inre kronbladen af saftighet bli bredare vid basen 

 och skjuta längre ut än de ytti-e (nästan såsom de inre slåndare- 

 strängarne på vissa Liljeväxter), samt ännu mer, att blomliip- 

 peu vid basen blir kupig och innerst får en liten grön pos- 



