702. 

 EQUISETUM heptans. 



Sijelkarne hit och dit vettande nästan krypande, un- 

 gefärligen femkantige, skarpa, inuti med lika sto- 

 ra håligheter. Slidorne med färgade kanter och nä- 

 staja borstlika qvarsittande tänder. 

 Wahlenb. Fl. Sv. n. 1210. 



«l u mera man nedstiger till och ibland de ofiJlkomligaste 

 (Cryp togamiske) växterna dess mer blir vegetationen i al- 

 la verldsdelars arctiska trakter likadan till och med vid jor- 

 dens båda poler (sä väl den antarcliska som arctiska). Det blir 

 då mindre underligt, att de flesle och troligen alla svenska ar- 

 ter af slägtet Equisetum också finnas i de andre nordiske verlds- 

 delarne. Om här något förhällande till geographien äger rum, 

 så är det troligen mera i anseende till norr och söder, sora 

 sä ansenligt verkar på dylika växter, ehuru i södern varande 

 högsta bergen göra ansenligt undantag. 



Om man vill på något natmrhgt sätt reda (och icke blott 

 efter konstmässiga kännetecken sönderdela) arterna uti det högst 

 naturliga slägtet Equisetum , måste man väl samla dem omkring 

 vissa hufvudarter, från hvilka de mest genom förgrening och 

 dylikt synas utgångna. Första hufvudarten blir då E. aruen- 

 se , som vitmärker sig med sin tunnhet, slälhet och föga var- 

 aktiga stam, uppkommande hastigt om våren, på hvilken stam 

 antingen icke finnas några grenar eller hos biarterna utväxa 

 de tillika med stammen och böja sig nedåt. Andra afdehiin- 

 gen har medelmåttigt hård stam, som sednare på sommaren 

 utväxer och ännu sednare får grenar, hvilka stå uppåt. Tre- 

 dje af delningen uppväxer och blir fruktbärande mot sena hö- 

 sten samt derföre får så hård stam, att den aldrig kan skjuta 

 några grenar, vitan står naken öfver vintern, hvarföre hufvud- 

 arten kallas E. hyemale , med desto större skäl, som den ef- 

 ter vintern är hårdast och då i synnerhet samlas till skafning. 

 I brist på stjelkgrenar delar sig denna desto mer i roten. Sär- 

 deles blir denna sönderdelning i fjälltrakter så stor, att der- 

 igenom en egen art synes vippstå, som i de högsta arctiska 

 trakterna vinner sin största finhet. Denna utgör föremålet för 

 närvarande tabell. 



Den finaste och egentligaste formen häraf har pä den myc- 

 ket krj-pande roten, som gifvit anledning till artnamnet, också 

 nästan kr}']^)ande trådsmala stjelkar eller rotgrenar med blott 

 fyra kanter och endast f}Ta inre deremot svarande canaler samt 

 borstbärande tänder på slidorne. Dennes ohkhet med E. hye- 

 male är så stor, att man vid hastigt påseende knappt kan fin- 

 na någon förvandskap. Sådan förekommer den utom pä fjäl- 

 larne också vid R,oslageus stränder. Deremot vid de högre och 



