712 



samt för båda slagtena. Ibland de Europeiska mera örlllka ar- 

 terna, som hafva tre snart alTallande bracteas, då de hos cap- 

 ska buskarna äi^o qvarsittande, tyckes P oly gala vulgaris va- 

 ra liksom stamarten, omkring hvilken de andra mest stå så nä- 

 ra, att man ofta far nöja sig med ganska obetydliga känne- 

 tecken för skilljandet, I Södra Europas bergstrakter förekom- 

 ma dem , som hafva större eller i sj-nnerhet längre blommor 

 med äfven derinom skaftade fröbus; vi\Q\\ i norden växa endast 

 arter med så små eller mindre blommor och i synnerhet kortare 

 fröhus än pä P. vulgaris. I allmänhet torde kunna anmär- 

 kas, att hvad som under Circcea sades om vigten af blom- 

 mornas storlek till arternas skiljande, också tyckes gälla här, 

 och det af ungefärligen samma goda skäl. Om också Poly- 

 galan skall höra till Tlialamiflora^, så är dock ett sådant sam- 

 band mellan alla blommans och äfven fruktens delar, alt ingen 

 synes kunna tilltaga på den andras bekostnad, utan allt iår en 

 varaktig storlek. 



Vår allmänna Polygala kännes då med icke allenast stör- 

 re , utan också mei-a öpna blommor, så vida, att de sido- 

 blombladen , som kunna kallas alce eller vingar , stå utåt b.o- 

 rizontelt eller till och med något uppåt, lemnande det undre 

 eller kroppen mycket mera blottadt. Ehuru fröhuset är läng- 

 re till formen än hos de andra svenska arterna, så blifva dock 

 de nämnda vingarna detsamma i än högre grad, så att alltid 

 fröhuset väl kan täckas af desamma, om icke snedheten gör 

 att fröhuset vid nedre eller rättare inre kanten med sidan 

 något framtittar. Liksom blommorna äro de mest öpna eller 

 flygande, så är också örten å.Qn mest slaulciga, utan någon 

 synnerlig rot-tofva, af blott litet viggelika blad, och roten 

 nästan krypande utan någon hnfvudstock. 



Arten befinnes hos oss så mycket mera vara den allmännaste än- 

 fla upp till Vermlands och Norrlands bergstrakter, som den synes hål- 

 la sig bredvid våra så allmänna jrranitlsl-ca grundberg, hvilkns svalkan- 

 de fuktighet den kan tyckas behötVa. Den bar der vanligen da sko. 

 naste enfärgade staikt men icke egentligen möikt himmelsblå blom- 

 mor, som jemte den mer än hos n°gon annan väst lin-lika örlen gör 

 att den i våra norra bergstrakter kallas J, Ms rim Lin. Endast mot 

 slätterna antaga blommorna en lika enlärgad rodnad, men synas knappt 

 någonsin bli hvlta, om icke på en mindre varielet (oxyptera), rom blif- 

 vlt funnen i Östergöthland på gränsen mellan granit och öfveigångsberg. 

 Den anses vanligen af allmänheten såsom en särdeles välsigi ad 

 växt, som både betecknar och ger must eller mjölk I landet, hvaraf 

 den redan hos de gamla fick sitt så allmänt antagna namn. 



Tab. är tecknad vid Upsala efter ett sådant stånd, som mest skil- 

 jer sig från följande art, med sin ensamna , nästan rakt uppstående 

 stjelk och blott mindre sidoskott vid roten. b. blomma ungefärligen 

 dukbelt förstorad, c. sjelfva blomkronan med nedböjd läpp an mer 

 förstorad, d. fröhus med något frånviken vinge. e. ett dylikt sedt me- 

 ra på snedden, så att vingspetsarnes utböjning mera märkes, f. irt3hus 

 särsklldt, g. frö flere gånger förstoradt med bredvid tecknade grund- 

 drag af fröhusets column och omkrets för att visa fröets vidsättning^s- 

 sätt inom (icke medelst) arillus. h. frö i samma ställning tuskuret frajk 

 ©frän till nedan med fröfoster, i. det sistnämnde särskildt. ~ *. en 

 kalfväxt blomma med sina korta skärm. 



