JOHN SEBELIEN. M.-N. Kl. 



Stammer nemlig endel metalsaker som er fundet i ruinerne ved Nippur og 

 omliggende steder fra landet KimasJi (d. e. Central-Arabien, nu Djcbcl- 

 Shamner) eller fra Mcliikh (NV-Arabien indtil Sinaihalvoen). Den levende 

 handelsforbindelse mellem disse dele av Arabien og det gamle Babylonien 

 bekræftes av den ca. 2800 f. Kr. levende prestefyrste av Lagash (nu Tello), 

 som beretter at han »fra Kimash henter kobber og fra fjeldene i Meliikh 

 henter jern og guld«. 



Av andre gamle kobberforekomster som kan ha hat sin betydning for 

 disse folk, er det øvre distrikt omkring Tigris og TTyon-egnene. De ældste 

 sumeriske kobberlevninger fra Mcllenißodlandct synes ikke at staa tilbake 

 i alder for de ægyptiske. De gaar tilbake til 4—5000 f. Kr., og de be- 

 staar som allerede nævnt av ublandet tinfrit kobber. 



Det kypriske kobber finder vi i Ægypten ifølge en indskrift i kong 

 Thotmes Ill's grav, hvor det nævnes som en tribut i form av vaser o. 1. 

 ca. aar 1500. Den elegante form som disse gjenstande har, og deres ind- 

 hold av tin, som gjer dem til sande bronser, forutsætter imidlertid mange 

 seklers foregaaende utvikling, saa at man vistnok maa sætte den kypriske 

 kobberindustri' til ca. 2500 f. Kr. 



En del spydspidser fra Kypcrn, som er analysert av Flight ^ bestaar 

 av bare kobber med et indhold av 97,2—99,5 °/o av dette metal. De smaa 

 indblandinger av andre bestanddele maa betragtes som tilfældige urenheter. 

 Av de europæiske land er det navnlig Østerrike, Etrurien, Spanien 

 og Britannien der merkes som gamle sentrer for kobberproduktion. For 

 Britanniens vedkommende mener Montelius at bronsealderen kan føres 

 tilbake til 2500 f. Kr. Likesom Ægypten og de gamle asiatiske kulturland 

 synes det, som om ogsaa de fleste europæiske land kan opvise en kobber- 

 alder som gaar forut for den egentlige bronsealder. Man har længe været 

 opmerksom paa den sterkt vekslende sammensætning som de almindelige 

 bronseoldsaker viser. Selv om tinindholdet som regel vil variere mellem 

 ca. 6 og 12 °/o, saa kan det dog ogsaa paa den ene side nærme sig til ca. 

 20 %, paa den anden side synke ned til ganske faa °/o, eller til slet intet. 

 Dette er jo i og for sig ganske naturlig, da man vel i hvert fald ikke hos 

 hine forhistoriske folk kan forutsætte noget bevisst arbeide efter blot nogen- 

 lunde kvandtative vegtsforhold. Man har forsekt at sætte de vekslende 

 forhold i forbindelse med forskjellige tidsaldre og forskjellige tilvirknings- 

 steder, og dette kan maaske ogsaa indenfor visse grænser ha sin rigtighet 

 for bronser fra den historiske tid, men for de heromhandlede forhistoriske 

 saker bør man antagelig betragte disse vekslinger som tilfældigheter. En 



^ Berichte d. d. ehem. Gesellsch. zu Berlin, 7. Jahrg., 1874, p. 1460. 



