1923- No. 18. MOXOCORYNE GIGANTEA (bONNEVIE) RROCIT. 7 



unge gonolbrs spadix, cntodemiutbugtningcns distale ende. Eiitodcnnlüiiicllcii 

 viser sig paa dette stadium som et enkelt tydelig cellelag som \ed sin basis 

 staar i forbindelse med spadix. 



Selv hos de utviklede gonoforer er denne lamelle let paaviselig paa 

 grund av stottelamellen som omgir den ; derimot forsvinder efterhxert, særlig 

 langs sidene, de Heste av dens kjerner, saa den til slut nærmest betegnes 

 ved to skarpe linjer. Vanskeligere er det hos de helt utviklede gonoforer 

 at paa vise gonoforvæggens „indre ektoderm". Kun ved apex trær alle 

 cellelag tydelig for dagen. PI. II, fig. 23 viser dette paa et mediansnit 

 gjennem en allerede aapnet gonofor. 



Som tidligere nævnt forekommer hos Monocoryne gigantea baade 

 hanlige, hunlige og hermafrodit e gonoforer. 



De yngste gonoforer (PI. I, fig. 9 — 10, PI. II, fig. 14 — 15, 21) bærer intet 

 synlig tegn på kjønsdifterentiering. Kimlaget bestaar i disse av et stort 

 antal indbyrdes like celler. 



I de hunlige gonoforer (PI. II, fig. 16, PLI, fig. 13) hvor kun et be- 

 grænset antal (ca. 8) celler utvikler sig til modne egg, utnyttes en stor del 

 av de øvrige som næringsmateriale for disse. Dette fremgaar tydelig av 

 en række billeder hvorav et er repræsenter! i fig. 20 (PI. 111. En del av 

 disse unge oocyter findes dog endnu i de fuldt utviklede gonoforer, hvor 

 de mellem de store eggceller danner et eiendommelig diffust væv uten tyde- 

 lige cellegrænser. (PI. I — II, fig. 13, 19, 21 — 22). Ogsaa i de hanlige gono- 

 forer findes et lignende cellevæv mellem de hanlige kiniceller. Skjont det ikke 

 direkte har kunnet paavises, er det dog sandsN'nlig at dets oprindelse her 

 er den samme som i de hunlige gonoforer. Av de hermafrodite gono- 

 forer er de fleste nærmest hanlige med bare ett eller to ^gg, som kommer 

 til utvikling, mens en eneste av dem indeholder, foruten sperma, sn'v ut- 

 viklede egg. 



Som det vil fremgaa av ovenstaaende beskrivelse, er det adskillig som 

 kunde tyde paa et slegtskap mellem Mouocoryjw og Myriothela. Bonnevie 

 (1898) nævner at Monocorynes uforholdsmæssig store hydrant, dens hinde- 

 agtig tynde perisark, dens plateformige hydrorhiza, og dens enkeltvise 

 optræden tyder paa en utvikling i retning mot Myriothela. Broch (1916) 

 fremhæver at beltet av slimkjertelccller i den ovre del av polypen findes 

 endnu sterkere markert hos Myriothelidene end hos Monocoryne gigantea, og 

 hertil kommer det her omtalte forhold, at gonoforenes væsentlige dele hos 

 begge former anlægges, for man utvendig ser gonoforene som knopper. 



En mere indgaaende undersøkelse paa et rikere materiale av begge disse 

 eiendommelige repræsentanter for hydroidene vil være av stor interesse. 



