4 THORILD WULFF. 
stitution, som man förr var benägen att tro, så torde dock efter CZA- 
PEK'S bekanta undersökningar en om än ej uttömmande så dock ganska 
tillfyllestgörande bild af vedens kemiska byggnad vara funnen. Han 
betraktar veden i stort sedt såsom en esterartad förening af cellulosa 
med hadromal (= en aromatisk aldehyd), hvilken senare kropp skulle 
vara bäraren af »vedreaktionerna» och alltså närmast motsvara det gamla 
»ligninet». Dessutom har MÄULE i veden funnit ett annat, ej närmare 
kändt ämne, som ger rödfärgning med kaliumpermanganat + saltsyra + 
alkalibaser och som icke är identiskt med hadromal. 
Då vi vidare taga i betraktande, att vedens celler innehålla stär- 
kelse, sockerarter, fett, ägghviteämnen af skilda slag m. m., så inse vi 
lätt, att en hel skara af de mest olikartade kemiska ämnen stå de trä- 
förstörande svamparna till buds, då deras mycelier intränga i veden. 
Hvad försiggår nu vid den destruktionsprocess, som Polyporéernas 
och andra dem mer eller mindre närstående svampars mycelier komma 
åstad? 
När mycelietråden växer in i de friska väfnaderna, så afsmalnar 
den mot spetsen högst betydligt, hvarigenom den naturligen mycket 
lättare kan perforera de porer och andra små håligheter, som erbjuda 
sig i veden. Men ej blott rent mekaniskt sker mycelietrådens fram- 
trängande. Från den inväxande mycelietråden afsöndras giftigt ver- 
kande ämnen, som döda kringliggande celler och som uppluckra cell- 
väggarna, därmed underlättande myceliets framträngande. Svampens 
spridning i stammen går betydligt fortare i längdriktningen än i radial 
led. Detta beror dels på att mycelietrådarna kunna tillväxa mera obe- 
hindradt i kärlens och tracheidcellernas längdriktning, dels därpå att de 
af svampmyceliet afsöndrade giftiga och frätande ämnena med saft- 
strömningen transporteras fortare i vertikal led än transversellt i stam- 
men. Myceliet angriper därvid såväl ved som bast och bark. Ej blott 
kärl och tracheider perforeras och uppfrätas utan jämväl parenchym- 
celler, silrör och tjockväggiga stenceller. Mest resistenta synas ved- 
och märgstrålparenchymets celler vara. 
Granskar man under mikroskopet ett vedparti, som just är i färd med 
att genomväxas af myceliet, så skall man vid tillsats af klorzinkjod 
finna, att cellväggen antager blåfärgning i omedelbart grannskap af my- 
celietrådens perforationsställe. Dylik blåfärgning med klorzinkjod är ett 
karaktäristikum för närvaron af fri cellulosa. Nu finnes visserligen som 
ofvan nämnts cellulosa i hvarje förvedad cellvägg, men cellulosan är i 
den normala, förvedade cellmembranen maskerad, bunden vid hadromal, - 
så att den icke i detta skick förmår gifva blåfärgning med klorzinkjod. 
Detta sker först sedan cellulosa-hadromaletern blifvit spaltad i sina kom- 
