OM BJÖRKTICKAN OCH FNÖSKETICKAN. ök 
alstringen synes endast försiggå under en ganska kort tidsperiod på 
hösten. Redan under början af vintern söker man vanligen förgäfves 
efter sporer i rören. Sporerna äro ofärgade, aflånga, något halfmån- 
formiga. 
Hos Polyporus betulinus äro fruktkropparna annuella och ruttna 
bort sent på året eller följande vår. 
Att björktickan är en värklig parasit framgår bl. a. af utförda in- 
fektionsförsök, hvarvid man i friska björkstammar insatt myceliebemängda 
trästycken från af Polyporus betulinus infekterade träd och dymedelst 
öfverfört smittan. I naturen torde björktickan, liksom öfriga parasitiska 
Polyporéer, vara att anse som en >Wundparasit>, d. v. s. en sjukdoms- 
alstrare, som nödvändigtvis fordrar ett sår å trädet som ingångsport för 
infektionen. Friska, fullt oskadda björkar torde ej kunna angripas, men 
få träd finnas väl, som icke ha ett större eller mindre antal oläkta sår 
efter afbrutna eller spontant afstötta grenar, maskhål o. dyl. att framvisa. 
Björktickan är spridd öfver hela den norra tempererade zonen, ja 
t. o. m. inom de arktiska trakternas björkregion, i såväl Europa som 
Asien och Amerika. I vårt land förekommer den som nämnts i alla 
landskapen, flerstädes svårartad såväl i skogsbestånd som i parker och 
trädgårdar. I Danmark uppträder den visserligen också, men synes enl. 
ROSTRUP där icke anställa afsevärdare skador. I Tysklands välskötta 
skogar är björktickan häller icke någon skadegörare i stor stil, emedan 
där björkarna aldrig få bli så gamla, att äldre grenbrott — de lämp- 
ligaste ingångsportarna för smittan — hinna uppstå. Ej häller få i de 
så omsorgsfullt vårdade tyska skogarna gamla döda, med svampens 
fruktkroppar besatta stammar stå kvar och tjänstgöra som permanenta 
smittospridare. Från skilda delar af Ryssland och från Nordamerika, 
där björkskogen liksom så ofta hos oss får sköta sig själf, föreligga all- 
varliga klagomål öfver denna svamparts ödeläggande framfart. = 
Mycket ofta anträffas andra Polyporéer samtidigt med P. betulinus 
å de angripna björkarna, så bl. a. de ofvan nämnda znzgricans och 
levigatus samt i all synnerhet ofta den s. k. fnösketickan, P. fomen- 
tarius (taf. 2). 
Fnöskesvampen är som nämnts icke bunden vid björk enbart 
utan lefver på allehanda löfträd, med förkärlek på bok, där den också 
når en yppigare utbildning än på björk. >Fnöske>, den inre, mörk- 
bruna, sammetslena, filtlika svamptrådväfnaden i fruktkropparna, som 
användes af tandläkare som salivabsorberande medel vid tandoperationer 
och som i gamla dagar spelade en så viktig roll som glödmaterial vid 
eldslagning med stål och flinta, detta värdefulla »fnöske» tager man 
därför i allmänhet från sådana fruktkroppar, som växa på bok, medan 
