OM BJÖRKTICKAN OCH FNÖSKETICKAN. 13 
brunt, rostbrunt, svart och gulaktigt på ljust grå botten. I kanten är 
fnösketickan som ung nästan hvit, men som äldre roströd. På björk 
uppträder den stundom med helt hvit eller ljusgul färg. På undersidan 
| är fruktkroppen som fullt utvuxen rostbrun. Sagittalsnittet (fig. 6) är 
vanligen i omkrets triangulärt. Öfre fruktväggen är ytterst seg, tjock 
nästan benhård. Den inre hyfväfnaden, >fnösket>, är mjuk, rostbrun 
och med tydlig zonstruktur (fig. 6, e). Hymeniallagret består af öfver 
hvarandra skiktade röretager (fig. 6, d). Då stundom fnösketickan upp- 
gifves vara ettårig, så torde detta antingen bero på misstag eller ock 
vara undantagsfall. Åtminstone har jag fått den uppfattningen, att 
dess fruktkroppar i Sverige i regeln äro fleråriga. De kunna uppnå 
rent kolossala dimensioner af ända till o,,; meter tvärs öfver. Sporerna 
äro mörka, till skillnad från den eljest i flera afseenden snarlika >falska 
fnöskesvampen>x, P. igniarius, som har ofärgade sporer. 
Äfven med P. fomentarius har man lyckats göra infektioner på 
samma sätt som med P. betulinus, hvadan också fnösketickans para- 
sitära natur är fullt bevisad. 
När virke är angripet af svampar eller andra mikroorganismer, så 
talar man i praktiken om, att veden visar >Rothfäule> (röd- eller brun- 
röta) eller >Weissfäule> (hvitröta) o. s. v., alltefter den kulör, det an- 
gripna virket antager. 
Björkved, som angripits af Polypgorus betulinus, visar de symptom, 
som känneteckna »Rothfäule>, medan däremot fnösketickan åstadkommer 
en »>Weissfäule>». Dessa praktikens namn på olika >rötor> äro dock 
icke alltid fullt pålitliga, emedan stundom sekundärt invandrade svam- 
par och bakterier kunna åstadkomma andra färgnyanser i veden än de 
»typiska>. 
Vanligen är svamprötan längst framskriden i stammens centralare 
partier, som kunna vara helt uppfrätta och missfärgade, medan de peri- 
fera delarna af veden ännu äro vid lif och i full funktion. Man plägar 
då tala om en »Wundkern>, en af parasitens värksamhet uppkommen, 
rent patologisk »kärnved>, som då vanligen är skild från de ännu friska 
vedpartierna genom en tydlig zon af mörkfärgad ved, utmärkande de 
väfnader, i hvilka förstörelsearbetet just är i färd att framskrida. En 
dylik äkta »Wundkern> bildas i björkved af Polyporus fomentarius, 
nigricans och igniarius, men icke af P. betulinus, levigatus, vaporarius, 
hirsutus, versicolor, zonatus m. fl. 
Smittospridningen hos dessa björkens fiender sker säkerligen till 
öfvervägande del medelst sporer under senhösten, då blid, fuktig väder- 
lek är rådande. Alldeles uteslutet är det kanske icke, att äfven hack- 
spettar, nötväckor och andra fåglar understundom kunna föra smittan 
