22 EDVARD WIBECK. 
. 
Vore lämpligheten den bestämmande synpunkten i befordringssy- 
stemet, skulle" väl detta nödgas lämna rum äfven för kompetenta sö- 
kande, hvilka från privat tjänst förete de amplaste vitsord för dugande 
och fullt själfständig skogsförvaltning. Som förhållandena nu äro, samlar 
man däremot meriter blott i statens, icke i enskild tjänst. Eller låt 
oss betrakta ett annat, mycket vanligt fall. En sökande har under ett 
flertal år på ett mönstergillt sätt på förordnande uppehållit samma 
tjänst, till hvilken han söker vinna befordran som ordinarie. Han är på 
förhand fullt förtrogen med — låt oss säga — revirets alla lokala för- 
hållanden: bevakningspersonal, kronoarrendatorer, skogar, afsättnings- 
förhållanden etc; för tjänstens skull råder icke minsta tvifvel därom, att 
lämpligast vore, därest ombyte kunde undvikas. Mex, som medsökande 
uppträda personer med större meritsummor, t. f. revirförvaltaren kommer 
kanske icke ens med på förslaget, han blir förbigången. Flerfaldiga 
gånger har Kungl. Maj:t bland en mängd sökande till en plats valt 
och nybefordrat extra jägmästare, som hunnit till 50 års ålder eller 
däröfver. Icke har väl detta skett därför, att just dessa äldsta före alla 
andra skulle hållits för att vara de mest lämpliga? De ha varit de 
mest meriterade, sedan staten fått deras bästa år och arbetskraft, skulle 
det varit en stor orättvisa att förbigå dem, detta har varit den be- 
stämmande orsaken vid valet. 
Meningen är icke att med förestående exempel klandra rådande 
befordringssystem. Att större utrymme, än som sker, ej lämnas åt det 
subjektiva omdömet hos de styrande torde tvärtom i längden vara den 
bästa borgen för rättvisa och oväld. 
Man kommer emellertid icke ifrån det faktum, att Zjänstetiden spelar 
den ojämförligen största rollen vid befordringar; i det fallet liknar 
skogsstaten alla andra tjänstemannakårer. Där kungl. styrelsen ser ett 
effektivt urvalssystem, ja rent af en garanti för framåtskridande och ett 
medel mot skogsstatens försoffning, där se vi andra därför allenast en 
växande köbildning af delvis svagt aflönade och i sin ställning all- 
tid otrygga personer, för hvilka nådaporten i form af ordinarie tjänst 
tid efter annan öppnas för någon af dem, som stå allra främst i ledet. 
Vore kön kortare, skulle de väntande komma fortare in, men ordnings- 
följden — d. v. s. urvalet — dem emellan, blefve väl den därför en 
annan? Jag kan icke finna det. Om i medeltal 6 ordinarie tjänster 
tillsättas pr år — och detta torde vara högt räknadt —, kommer ur- 
valet att i praktiken omfatta högst ett 20-tal personer, återstoden extra 
tjänstemän kunde för befordringsfrågans skull saklöst vara borta. 
Ur de premisser, som i Kungl. Domänstyrelsens citerade yttrande 
anföras, lär ingen annan slutsats kunna dragas, än att en årlig tillgång 
