26 EDVARD WIBECK. 
Innan vi-närmare kunna precisera, hvad som i föreliggande fall är 
att anse som normalt, är det nödvändigt att ha klart för sig, hur pro- 
portionen mellan ordinarie och extra tjänstemän påverka de sistnämndas 
befordran. 
Låt vid en viss tidpunkt antalet ordinarie tjänstemän betecknas med 
bokstafven O, och antalet extra tjänstemän med bokstafven £. Kalla det 
antal år, hvarunder ordinarie tjänsteman i medeltal tjänstgör för 7; det 
antal år som förflyter, innan alla extra tjänstemännen äro befordrade 
för Z, samt låt 4 beteckna antalet årligen afgående ordinarie tjänstemän. 
Vi kunna då uppställa tvenne likheter. Å ena sidan är nämligen 
O SO 
= T d. v. s, antalet årligen afgående ordinarie är lika stort som 
hela antalet ordinarie divideradt med deras normala tjänstgöringstid. 
Å andra sidan är Z = —, d. v. s. så många år förflyta, innan alla extra 
a 
äro befordrade som hela antalet extra divideradt med antalet årligen 
befordrade. Den sista ekvationen kan också skrifvas a = Då vi så- 
lunda ha två olika uttryck för ett och samma, a, så måste dessa uttryck 
också sins emellan vara lika, d. v. s. 
O JB 
TRNSEEN 
Vi ha skäl att dröja ett ögonblick vid den sats, som denna enkla 
Z ED 
ekvation uttalar. Skrifves ekvationen under formen 0: Så Se vigsel 
nast, att de extra ordinaries väntetid förhåller sig till de ordinaries 
hela tjänstetid liksom antalet extra tjänstemän till antalet ordinarie 
tjänster. Detta bör man ha i minnet, då man förfäktar, att antalet 
extra bör vara större än antalet ordinarie tjänstemän. På samma gång 
dömer man nämligen de extra till att under större delen af sin verk- 
samhetstid stå obefordrade, endast den mindre delen af deras arbetstid 
skulle blifva kvar för ordinarie tjänst. Det är visserligen sant, att i 
praktiken förhållandena gestalta sig något annorlunda, därigenom att en 
viss del af de extra afgå obefordrade — något som förestående ekvation 
frånser —, men äfven med denna inskränkning är det betänkliga saker 
den har att säga oss. Det måste i hvarje fall anses såsom i högsta 
grad olämpligt, att basera skogsstatens rekrytering på principer, som i 
och för sig skulle drifva förhållandena in absurdum, därest ej vissa 
utomstående, fullkomligt okontrollerbara faktorer trädde i någon mån 
mildrande emellan. För öfrigt, hvem vet, hur länge landets privata 
