36 5 EDVARD WIBEGK. 
det i förhållande till totala summan influtna skogsmedel allt mindre, då 
företer samma skogsväsen, i trots af dess ökade totala intäkt, just de 
grunddrag, som betyda en tillbakagång i intensitet. 
I själfva verket blir detta alltid fallet, så snart inom en hushållning 
ensidig sparsamhetshänsyn får skymma undan hvad man i motsats här- 
till kan kalla största nyttighets-hänsyn eller, som ordstäfvet säger, där 
»snålheten får bedraga visheten». 
Hvad Sverige zcke har råd till längre, är att utestänga ett intensivare 
skogsbruk från sina statsskogar. 
En sak, som vid jämförelser mellan förr och nu inom skogsstaten 
frapperar oss, är icke allenast kårens relativt högre numerär under 1860- 
och 7o0-talen, utan jämväl de under dessa årtionden så ofta återkom- 
mande personalökningarna. . Gentemot dessa båda decennier framstå 
de efterföljande som en tid af långperiodisk stagnation, afbruten endast 
af 1900 års revirökning. Vi ha här — och det var dit jag ville komma 
— uppenbarligen återigen att göra med en af extra ordinarie systemets 
skadliga följeverkningar på skogsväsendet i dess helhet. Det är detta 
system, som öfverhufvud möjliggjort, att man kunnat i så hög grad som 
skett ignorera den ständigt växande disproportionen mellan å ena sidan 
skogsväsendets förvaltningsobjekt och uppgifter och å andra sidan skogs- 
statens ordinarie personal. Systemet har varit och är alltjämt för veder- 
börande ett hyende under lasten att uppskjuta den kraftansträngning, 
som en förvaltningsorganisation nödvändigt innebär, att bygga provisorier, 
där vi behöfva verkliga reformer. 
Det är riksdagen själf, som till ej ringa del bär ansvaret härför. 
Man får ovillkorligen det intrycket, att den i senare tid onödigtvis 
försvårat reformarbetet genom kanske väl långt drifna kraf på utred- 
ningar, samt genom att beträffande förvaltningsreformer förbundna med 
ökade kostnader tillämpa grundsatsen: gör ej i dag, hvad som kan 
uppskjutas tills i morgon. Styrda efter denna princip skulle inga stora 
affärsföretag kunnat komma till utveckling, och ur budgetssynpunkt har 
statens skogshushållning vissa jämförelsepunkter med sådana. 
Det är lätt att konstatera — och begripligt att så måste vara — 
att proportionen mellan extra och ordinarie tjänstemän ökats, i samma 
mån som den ordinarie skogsstaten allt mer och mer kommit bakom 
utvecklingen af sitt arbetsfält. År 1880, då den ordinarie förvaltande 
personalen uppgick till 97 personer, synes inom den egentliga skogs- 
staten e. jägmästare endast innehaft tillfälliga vikariatsförordnanden. 
År 1890, då ordinarie personal minskats till 84, voro redan 53 e. jäg- 
mästare fästade vid arbete å visst revir och år 1900, före samma års 
omreglering, voro inom den egentliga skogsstaten 95 e. jägmästare på 
