44 EDVARD WIBECK. 
. 
oss till jämförelse, förekommer likväl en sådan proportion, 
som vår svenska domänstyrelse nyss betecknat såsom önsk- 
värd och i praktiken också förverkligat, nämligen att antalet 
extra tjänstemän. öfverstiger antalet ordinarie. Af hela antalet 
förvaltande skogstjänstemän utgjorde de extra: 
a5TOOFT IG NORS EPI SE IE SRESER ORON Ta La SDR 
SRS 10TO KE Ju DJ al 001 el ag ass lö tar LA 2 RE 
211100 4H 2 RGSUSSCI SLE ERA Ser SA Nat EMP ”R 
fr EI REG SSEI ANS rAR ERS PR Sa esln FINSK 
Ha TRE TB AY CHER Be ER ASSA RAG Vs ket SBRANIR na 
TEE FIN br (a [a 0 RR se Sr as SN SS AND SAG > 
Bry Bar TR DACISCIN PL. ssot föe sn r SA ANAR an AG, 
FYI TO OO SVE ERNA SEAT öfver 50 >» 
Som vi finna, visar Sachsen näst Sverige den sämsta proportionen 
mellan extra och ordinarie tjänstemän. Det stora antalet extra tjänste- 
män och den därmed oskiljaktiga konsekvensen, hög befordringsålder, 
uppfattades också allmänt i Sachsen som ett stort missförhållande. Åren 
1903 och 1904 gjorde sig inom detta lands skogsstat en stark och en- 
stämmig rörelse gällande i syfte att dels skapa drägliga befordringsför- 
hållanden, dels åt den förvaltande personalen vindicera större själfstän- 
dighet 1 lokala frågor. Ur en broschyr >Sächsische Staatsforst- 
verfassung mu: Forstverwaltungspolerkirdj id oa. 20 Ja nhsiun. 
derts. Blicke in Mergangenkert Gegenwarter u. £ukunitrrsonn 
med anledning af denna kamp såg dagen, och hvilken ansågs som ett 
objektivt och nyktert uttryck för skogstjänstemännens uppfattning om 
läget, må följande citeras: »Die sächsische Forstverwaltungspolitik 
sowie die Staatsforstverfassung und ihre Geschichte geben nur zu 
klar zu erkennen, wie wenig bei den sächsischen Staatsforstpolitikern 
Verständniss fär die zeitgemässigen Bedärfnisse vorhanden gewesen, 
wie wenig sie sich um die Entwickelung der Staatsforstorganisationen 
in den anderen deutschen Staaten bekämmert nnd wie sie immer erst 
gehandelt haben, zu Veränderungen geschritten sind, wenn es zu spät 
geworden, wenn die Unzufriedenheit der Beamten dazu unabweisbar schon 
lange gedrängt. Man vermisst die Sicherheit, die Klarheit, das Zielbe- 
wusste. Es macht die organisatorische Vorgangsweise, insbesondere der 
zweiten Hälfte des verflossenen Jahrhunderts, den Eindruck, als wenn 
es jedesmal nur gegolten hätte, Ruhe zu schaffen, wie ein trivialer Aus- 
druck sagt »den Mund zu stopfen». Zu einer wirklichen »Tat» wie in 
Baden 1849, in Preussen 1850, in Bayern 1883, in FElessen 1897, in 
