46 G EDVARD WIBECK. 
men den har föga gagnat deras f. d. kamrater och icke heller statens 
skogsskötsel. 
Där förhållanden råda, hvilka i hög grad påkalla förändringar, 
blifver detta behof ofta synligt från flera olika sidor. Så också här. 
Vare sig en granskning af vår svenska skogsstats organisation tager till 
utgångspunkt tjänstemännens berättigade kraf på nöjaktiga arbets- och 
lönevillkor, den historiska utvecklingen af skogsstaten själf jämförd med 
utvecklingen af dess arbetsfält eller slutligen jämförelsen med andra 
stater, så komma vi till samma resultat, vi behöfva en genomgripande 
tjänstereglering. 
Det är icke ett par skyddsskogsrevir, som vi nu behöfva, utan en 
revirdelning, som betyder ett mycket stort steg framåt, ett verkligt »dåd>» 
för att använda ett förut citeradt uttryck. 
Extra tjänstemän böra och måste finnas, men icke flera än som" 
oundgängligen behöfvas för deras egen utbildning, för vikariat och för 
den ordinarie kårens normala rekrytering. Proportionen mellan extra 
och ordinarie tjänstemän bör icke få öfverstiga en viss gräns, hvilken 
om möjligt bör sättas så lågt, att befordringsåldern konstant hålles nere 
ViGkc:an OA 
Inom riksdagen såväl som annorstädes kan förmärkas ett spirande 
tvifvel därom, huruvida de ofantliga vidder af Sveriges jord, hvilka så- 
som allmänna skogar undandragits det fria näringslifvets id, också f. n. 
garanteras en sådan skötsel och utveckling, att afsikten och nyttan med 
dessa reservatorier i möjligaste mån förverkligas. Att skogsstaten och 
dess styrelse under intrycket häraf på senare tid något skjutits åt sidan 
är omisskänneligt. Detta torde knappast behöft ske, om man ägnat 
mera uppmärksamhet åt de lokala organens, d. v. s. skogsstatens 
villkor och utveckling, och genom att bättre afpassa arbetsfältet efter 
uppgifternas mångfald och omfång, låtit statens skogshushållning i det 
allmänna medvetandet framstå icke blott såsom fullt mäktig sina upp- 
gifter utan ock som ett verkligt mönster för skogsbruk. 
Det är icke med gladt sinne man sätter pennan till en uppsats 
sådan som denna. Då så likväl skett, är det i den fasta öfvertygelsen, 
att en öppet uttalad mening vida är att föredraga framför ett i det tysta 
växande missnöje. Om det någonsin är sant, att en framträdande idé, 
en uttalad åsikt, är något mera och väsentligare än blott och bart ett 
alster af uttalarens fantasi, så skulle det väl vara här. Det är en utbredd 
uppfattning, en mening, som länge velat komma fram, den för hvilken 
jag här blifvit det tillfälliga språkröret. 
Rättelse: Sid. 27 rad 7 nedifrån står 118, bör vara 111. 
