BIDRAG TILL KÄNNEDOM OM ALMENS NORDLIGA RELIKTFÖREKOMSTER. 65 
godo, är dock ej ringa. Jag har nämligen iakttagit, att då regn faller 
äå bergshöjden ofvan bergroten, vattnet ofta samlar sig till rännilar och 
bäckar, som under flera dagar afleverera en ej obetydlig vattenmängd 
till bergroten och dess vegetation. Härigenom blir såväl mark- som 
luftfuktigheten mer jämn, hvilket helt visst är af vida större betydelse 
för almvegetationen än om växtplatsen en eller annan gång genom- 
blötes. 
Ett slutligt omdöme om dessa lokaler torde vara, att de äro inom 
almens nordligaste utbredningsområde i alla afseenden de mest gynn- 
samma för en sydlig floras existens och utveckling. 
Sydbackarna äro till sin natur i många afseenden vidt skilda från 
bergrötterna. De utgöras här helt enkelt af jordsluttningar med van- 
ligen 30” lutning mot söder. De äro dock af en sådan art, att de till- 
låta hvilket trädslag som helst att där fatta fast fot och vinna trefnad. 
Härutinnan ligger just den afgjordt mest framträdande skillnaden mellan 
dessa lokaler och bergrötterna. Vore förhållandena i öfrigt å dessa 
platser så förmånliga som helst för almen, skulle denna utan tvifvel det 
oaktadt duka under i konkurrensen med andra biologiskt taget öfver- 
lägsna trädslag, hvilket äfven synes framgå däraf att bland alla jämt- 
ländska almlokaler endast tvenne utgöras af sydbackar. Äfven i andra 
afseenden stå sydbackarna efter bergrötterna; såväl temperatur- som 
fuktighetsförhållanden äro ogynnsammare. 
Som af sammanställningen öfver almlokalerna synes, förekommer 
almen i Säterklumpen och Jormliden å sydbackar. Detta är så mycket 
mer anmärkningsvardt som dessa två förekomster äro de nordligaste i 
Jämtland. Angående hasseln och dess förekomst såsom relikt framhåller 
GUNNAR ANDERSSON att »de nordligaste växtplatserna för hassel på syd: 
backar äro belägna mellan Indalsälfvens och Ljungans utlopp, d. v. s. 
de uppträda först 110—112 km. söder om de nordligaste bergrotloka- 
lerna». I detta fall synas förhållandena i verkligbeten på ett påfallande 
sätt öfverensstämma med de teoretiska skälen för hasselns förekomstsätt. 
Annat är då förhållandet beträffande almen och dess uppträdande. 
Under det att hasseln vid sin nordgräns inom ett 11—12 mil stort om- 
råde uteslutande är hänvisad till bergrötter, finna vi almen på sydbackar 
i Jämtland, endast omkring 6 mil söder om den nordligast kända före- 
komsten för lefvande alm i Sverige. Ej nog härmed, dessa fyndorter — 
Säterklumpen och Jormliden — äro belägna midt upp bland fjällen, ej 
stort mer än !/, mil från riksgränsen. Anledningen härtill torde ej vara 
att söka i jordmånens beskaffenhet, ty denna kan ej gärna vara sådan, 
att den gynnar almen framför exempelvis granen, som i dessa trakter 
är afgjordt förhärskande. Alldeles i omedelbar närhet intill almarna 
