OM TRÄDGRÄNSERNAS NEDGÅNG I DE SVENSKA FJÄLLTRAKTERNA. 149 
öfre björkgränsen, och den mellan denna och den nutida barrskogsgränsen 
befintliga björkregionen skulle alltså vara ett approximativt mått på, 
huru mycket barrskogsregionen sedan dess förlorat i terräng. Endast 
på några få ställen, där topografien är jämförelsevis flack, torde den 
forna barrträdsregionen hafva gått så pass mycket utanför den nutida 
björkgränsen, att detta skulle hafva tydligt framträdt i den föreliggande 
kartans ringa skala. Sålunda torde det c:a 0,7 mil långa, i nutiden 
regio alpina tillhörande området på lägsta vattendelaren mellan Skel- 
lefteälfven och Junkarälfven hafva tillhört tallregionen under denna tid. 
Likaså måste tallen på vissa ställen inom Luleälfvens källområden hafva 
förekommit betydligt utanför konturlinjerna för den nuvarande björk- 
regionen, åtminstone om man, såsom förefaller rimligast, måste antaga, 
att den vandrat till Virijaures' östra ände (4) efter Stora Lule älfdal!. 
Vid besvarandet af den högst viktiga frågan om storleken af träd- 
:gränsernas förskjutning i vertikal led framträda bristfälligheterna hos det 
tillgängliga iakttagelsematerialet synnerligen skarpt. Det alldeles öfver- 
vägande antalet bestämningar af den nutida barrskogs- eller barrträds- 
gränsen i närheten af fyndorterna för subfossil tall afse nämligen den 
empiriska” trädgränsen, medan i de flesta fall inga ingående undersök- 
ningar utförts öfver den rationella” barrträdsgränsen, eller den gräns, 
vid hvilken barrträden (och i föreliggande fall särskildt tallen) under 
nutida klimatförhållanden upphöra att bilda bestånd och föryngra sig 
genom frösättning. Då nu den rationella eller klimatiska tallgränsen 
ofta bevisligen nedpressats genom en hel mängd mer eller mindre till- 
fälliga orsaker, som ej hafva något att skaffa med klimatiska faktorer, 
hvarigenom den faktiskt förefintliga empiriska barrskogsgränsen kommer 
att ligga mer eller mindre för lågt, så ligger det i öppen dag, att de 
siffror, som man erhållit såsom mått på tallskogens nedgång genom att 
jämföra höjderna på tallfynden med höjderna för den empiriska tall- 
gränsen i närheten, endast hafva ett ganska reduceradt värde, åtminstone 
såsom basis för beräkningar öfver klimatförändringar och dessas natur 
eller orsaker. Den förnämsta förutsättningen för en någorlunda exakt 
uppfattning af beloppet af trädgränsernas vertikala nedgång synes alltså 
vara noggrannare undersökningar öfver den nutida trädvegetationen 
! Att den utdöda tallregionen vid Staloluokte skulle kunnat sammanhänga med tallsko- 
gen efter Lilla Luleälf öfver passen vid Junkatjåkko måste anses såsom alldeles uteslutet. 
Lägsta passet mellan de båda älfvarna ligger 900 m. ö. h. och tillhör regio alpina superior. 
Det är t, o. m. knappast troligt, att björkregionen under ifrågavarande skede nått upp öfver 
ifrågavarande lägsta pass. Däremot kunde man väl måhända tänka sig, att tallen det oaktadt 
på något sätt spridts ifrån Lilla Luleälf till Staloluokte. Det sannolikaste synes dock vara, 
att tallskogen gått i ett sammanhang efter Stora Luleälf upp till Virijaures östra ände. 
? Rörande dessa af SERNANDER införda termer hänvisas till Geol. Fören. Förh. 22 (1900): 
486—487, m. fl. af SERNANDERS arbeten. 
Skogsvårdsföreningens Tidskrift 1909. Fackuppsatser. k 
