160 KARL FREDENBERG. 
begränsas till ett minimum. Det lider heller icke något tvifvel, att ej hvarje 
plats därstädes kommer att blifva upptagen, ända tills dess i följd af öfverskott 
på skogstjänstemän befordringsutsikterna hos såväl staten som enskilda skogs- 
ägare blifva synnerligen dåliga. Erfarenheten från såväl vårt eget land som 
Danmark och Tyskland bestyrker detta. På grund af dels dåliga utsikter att 
vinna anställning vare sig i statens eller enskildas tjänst, dels de svaga af- 
löningarna och dels svårigheterna att öfverhufvud taget erhålla något som 
helst arbete gick i midten af 1870-talet elevantalet i en kurs vid skogsinsti- 
tutet ned till allenast 2 st. Fara syntes då för att man skulle tvingas att 
stänga skogsinstitutet, hvarför man för att vinna inträdessökande genom tid- 
ningsartiklar sökte framhålla blifvande bättre utsikter för skogsmannens yrke. 
Mig veterligt har öfverskottet å skogstjänstemän i Danmark och Tyskland 
icke föranledt åtgärder från statsmakternas sida att begränsa elevernas antal 
vid skogshögskolorna.! I Tyskland vore dock en beräkning angående det 
behöfliga årliga tillskotttet af skogstjänstemän lättare att göra än hos oss, enär 
de enskildas skogar där icke uppnå fullt 50 2; af landets hela skogsareal. 
Begränsning torde likväl i flera fall af sig själf inträdt, 1 det att de mindre 
goda utsikterna för skogsmannens yrke öfverhufvud taget ledt till ett propor- 
tionsvis minskadt antal inträdessökande. Äfven hos oss torde det vid blif- 
vande öfverskott å skogstjänstemän dröja, innan statsmakterna våga sig på att 
begränsa det antal elever, som skogshögskolan bör emottaga. Dock torde 
en sådan åtgärd till sist kunna blifva nödvändig, ty, ehuru en förhöjd ålder 
för befordran till ordinarie befattning är en mycket allvarlig sak, är detta 
icke den enda olägenhet, som ett större öfverskott af skogstjänstemän medför. 
Låter man de alltmer försämrade befordringsutsikterna själfva så småningom 
verka till minskande af de inträdessökandes antal, skall detta gifvetvis ha till 
följd, att i regel de bättre krafterna först gå bort. Att genom någon åtgärd 
inskränka enbart skogsstatsaspiranterna låter sig näppeligen göra, så länge 
de enskilda skogsägarna med erbjudande af högre aflöningar söka att för- 
värfva extra skogsstatstjänstemän för sina skogsförvaltareplatser. 
Tiden tillåter mig icke nu att ingå på en utförlig granskning af förf:s 
långa artikel, huru frestande detta än skulle vara. Jag får fördenskull inskränka 
mig till att undersöka, huruvida förf:s sätt att från medelåldern vid erhål- 
lande af första ordinarie tjänst utan vidare sluta till befordringsvillkoren kan 
vara riktigt. s 
Förf. hänvisar till en sin föregående artikel i ämnet, införd i denna 
tidskrifts 2:dra häfte 1908. I denna har förf. genom utdrag ur 1906 års 
matrikel sökt visa, att nämnda medelålder beträffande alla t. o. m. 1900 
utnämnda utgjorde 37,01 och beträffande alla efter sagda år utnämnda 39,64 
år. I följd häraf har förf. ansett sig kunna uttala, »att befordringsutsikterna 
på senare tid högst betydligt försämrats». Om man nu alldeles frånser det 
förhållandet, att medelåldern vid erhållande af ordinarie tjänst i fråga om 
skogsstaten, där tjänstemännen förr kunnat gå af och an mellan statens och 
de enskildas tjänst, alls icke är någon säker mätare för befordringsutsikterna, 
så kunna ju dessa siffror icke visa annat, än att ifråga om de ordinarie 
tjänstemän, som äro upptagna i nämnda matrikel, medelåldern för de efter 1900 
utnämnda var högre än för de till och med samma år utnämnda. Att däraf 
! Jag frånser alltså därvid den begränsning af skogsstatsaspiranter, som i ett par stater 
lärer ha skett. 
