SEINE IE SE 
de OSA soeteensne 
LITTERATUR. 167 
som här sedant gammalt kommit skogsbruket till del, ojämförligen mera än 
något annat land fått tjänstgöra som skogsförvaltningssystemens stora experi- 
mentalfält. : 
Mot denna bakgrund ter sig ett arbete sådant som regerings- och forst- 
rådets von BENTHEIMS Das Oberförstersystem i hög grad aktuellt för oss, ett 
antagande som till fullo bekräftas vid en närmare bekantskap med boken. 
Man är nästan färdig att beklaga att den ej i oafkortad form kan öfversättas 
till svenskan, då ett referat i detta fall endast kan gifva en flyktig antydan 
om bokens växlande och idérika innehåll. Visserligen afhandlas, såsom titeln 
säger, först och sist revirförvaltaresystemet, men författaren tager därjämte till- 
fället i akt att med utgångspunkt från detta diskutera snart sagdt alla de vik- 
tigare frågorna för dagen inom Tysklands skogsväsen. 
Det tämligen nyckfullt framburna materialet uppdelas i 3 kapitel med 
rubrikerna: Utveckling: och stillestånd, Följderna af stilleståndet och Förslag 
till vidare utveckling. 
Första kapitlet gifver en kort öfversikt öfver äldre litteratur i ämnet. 
Särskildt framhålles den värdefulla utredning öfver skogsförvaltningssystemen, 
som fimnes nedlagd i Bericht iber die V Versammlung deutscher Forstmänner, 
Berlin 1877- Verlag Jul. Springer. Dessa i Eisenach förda förhandlingar be- 
tecknas som de allra bästa källor än i dag för den, som vill sätta sig in i 
hithörande frågor. Då äfven föreningar skogsmän emellan, periodisk skogs- 
litteratur samt dagpressen höra till de medel, som tjänat och tjäna att dryfta 
och föra framåt organisationsfrågorna, så berör von B. som hastigast, i hvad 
mån ifrågavarande faktorer kunna tjäna detta ändamål. Beträffande samman- 
slutningar mellan skogsmän så skiljes, som sig bör, mellan sådana sällskap, 
som athandla teoretiska och praktiska yrkesfrågor, samt de rena tjänstemanna- 
föreningarna. De senare anser von B. lätt föra till spänning mellan öfver- 
och underordnade, men tillägger, att uppkomsten af sådana sammanslutnin- 
gar regelbundet häntyder på tillvaron af betänkliga missförhållanden. 
Efter denna inledning följer en kort redogörelse för det nuvarande tyska 
revirförvaltaresystemets utveckling, speciellt Preussens. Von B. finner, att man 
tyvärr öfverallt, om också i mer eller mindre grad, stannat på halfva vägen. 
Systemet har till namnet, men ej till sitt väsen blifvit ett revirförvaltaresystem. 
Öfverordnade af olika grader befatta sig ännu alltjämt liksom under de gamla 
systemen med detaljer i revirets tekniska skötsel, deras uppsikt tager ofta rätt 
småaktiga uttryck (kleinliche Formen), korteligen, det skapas ett byråkratiskt 
tryck, som hotar att helt förkväfva den rörelsefrihet, som ursprungligen var 
förvaltaren tillämnad enligt detta system. Vidare pekas på den skuggrädsla 
för meningsutbyte och kritik i förvaltningsfrågor, som i all synnerhet förr ge- 
nomsyrade de styrande ej minst inom skogsstaten. Detta i förening med en 
slags >»reflexföreteelse af militärisk disciplin> har verkat förstummande och 
förlamande långt sedan den tid brutit in, då tjänstemännens bildningsnivå ger 
dem både rätt och skyldighet att efter förmåga arbeta icke blott i sitt facks 
en gång gifna former, utan också på förbättringen och fulländningen af dessa 
former samt, framför allt, med öppen blick för skogshushållningens plats och 
ställning till näringslifvet i dess helhet. Dessa fordringar ställer von B. på 
Tysklands nutida skogsmän, och att han ej finner dem hålla detta mått, an- 
ser han vara systemets fel. 
