168 LITTERATUR. 
De betänkliga följderna af revirförvaltaresystemets förfuskning behandlas 
så närmare 1 2:dra kapitlet. 
Vön B. betonar från början, att roten till de brister, han ämnar vidröra, 
omöjligen kunna sökas hos skogstjänstemännen själfva. I ingen annan kår 
har han funnit angenämare sällskapsbröder, duktigare sportsmän, mera finkäns- 
liga konstnärsnaturer, djupsinnigare filosofer etc. än just bland dem. Blott 
inom sitt egentliga yrke uträtta de på långt när icke, hvad de skulle och 
kunde göra. Det är det system, i hvilket de äro inpassade, som här trycker 
dem till jorden. Det är visserligen sant, att Tysklands skogsväsen alltjämt 
gått framåt, men mindre tack vare direktiv från tjänstemännen själfva än till 
följd af vissa andra, af deras åtgöranden oberoende orsaker. Revirförvaltaren 
skall icke vara ett verkställande organ blott och bart, han skall därjämte vara 
bärare af de idéer, hvilka tjäna hela skogshushållningen till rättesnöre och 
föra den framåt. Det är i detta senare afseende, som skogstjänstemännen 
visat sig alltför passiva, och tack vare denna omständighet har inför deras 
ögon och med deras hjälp skogsskötseln råkat in på vägar, hvilka von B. 
anser bevisligen vara både olämpliga och farliga. 
En sådan sak är skogsmarkens sekulära försämring genom alltför utsträckt 
trakthuggning och en ensidigt drifven barrskogskultur. Härigenom befordras näm- 
ligen råhumusbildningen och markens produktionsförmåga och vattenhalt mins- 
kas. Naturligtvis utvecklar von B. temligen omständligt de skäl och aukto- 
riteter, på hvilka han anser sig kunna fota dessa slutsatser. 
Beståndsvården borde mera lägga an på att frambringa skog af god kva- 
litet än en stor kubikmassa frodvuxna träd med föga värde på marknaden. 
Skogsmännen skulle bättre känna till och beakta de merkantila sidorna i vir- 
kesproduktionen. Som ett exempel på deras bristande förmåga att se eller 
åtminstone att bevaka sina och statens intressen anföres och klandras den 
passiva hållning, som talrika närvarande skogsmän intogo vid en afgörande 
debatt om virkestullen. 
Härefter kommer von B. in på den äfvenledes i Tyskland så omstridda 
frågan om grunderna för en rationell skogshushållning, Waldreinertrags- eller Bo- 
denreinertragswirtschaft, högsta och värdefullaste massaproduktion eller fen- : 
tabel virkesproduktion efter ränta på ränte-räkning? Gent emot ENDRES utta- 
landen i Handbuch der Forstpolitik häfdar von B. med kraft, att den förra 
grundsatsen är den riktiga ur statsekonomisk synpunkt ock uttrycker sin glädje 
öfver att det tyska folket ej låtit locka sig från denna sin ståndpunkt!. Då en 
oinskränkt förafverkning rent af kan göra den omloppstid, hvarefter ett be- 
! På preussiska herrehuset förklarade landtbruksministern den 28 mars 1905, att man 
fortfarande helt gillade de åsikter, hvilka i V. HAGEN-DONNERS arbete Die forstlichen Ver- 
hältnisse Preussens i noggrann öfyersättning formuleras sålunda: »Preussiska statsskogsförvalt- 
ningen bekänner sig icke till grundsatsen högsta möjliga uthålliga markafkastning med ränta 
på ränte-räkning, utan tror sig i motsats till det privata skogsbruket, förpliktigad att vid för- 
valtningen af statens skogar ha medborgarnas gemensamma bästa för ögonen genom att 
sörja såväl för en fortfarande tillgång på virke och andra skogsprodukter som ock genom 
att fästa afseende vid de öfriga ändamål, hvartill skogen på många sätt tjänar. Regeringen 
anser sig icke böra drifva en ensidig finansiell hushållning, åtminstone icke en på kapital- 
och räntevinst anlagd ren penninghushållning med skogarna, utan tror sig förpliktad, att be- 
handla statsskogarna som ett hela nationen tillhörigt fideikommiss, så att nutiden så vidt 
möjligt får sitt virkesbehof tillfredsställdt och därjämte skydd af skogen, men med villkor 
att de efterkommande tillförsäkras minst samma afkastning af densamma.» 
