LITTERATUR. 169 
stånd nominellt förvaltas — och bör förvaltas —, illusorisk samt i hög grad 
kan förringa värdet af slututbytet, så vill von B. att den skillnad som i skogs- 
hushållningsplanerna göres mellan ett genom tillväxtundersökningar fastställdt 
årligt slutafverkningsbelopp samt en därbredvid stående obestämd förafverk- 
ning skall bortfalla. 
Staten borde mera uppmärksamma och anpassa sig efter den inhemska 
efterfrågan på virke. Den borde uppmuntra spirande industrier och företag 
genom att i största möjliga utsträckning tillmötesgå deras virkesbehof. Nu 
stå anbud och efterfrågan så godt som alldeles oförmedlade. 
Vattenhushållningen är en annan för industrien m. m. ytterst viktig fråga, 
där det bort ligga nära till hands för skogsmännen att göra sina inlägg. Men 
sådana ha uteblifvit. 
Slutligen kommer von B. in på skogsarbetarefrågan och den inre kolo- 
nisationen samt statens och skogstjänstemännens stora förpliktelser härvidlag. 
Med ord lånade från STUMPFES arbete Die Sesshaftmachung der Landarbeiter, 
Berlin 1906, Verlag von P. Parey, gisslar han den laisser aller-politik 
som ända in i senaste tid karaktäriserat åtminstone Preussens skogsförvaltning- 
Alla dessa för land och folk så viktiga frågor skulle, menar författaren, 
befunnit sig i ett helt annat läge, om förvaltningssystemet fått växa till i ande- 
kraft och innehåll genom sina lokala organ. En verkligt själfständig och om 
sitt ansvar medveten kår hade för längesedan genomtänkt och löst dessa 
frågor, hvilka nu med ens blifvit så brännande, åtminstone gäller detta om 
sättet att lämpligast uttaga skogens hufvudafkastning. 
FEV EV ESS VS ESV YI VO VV Eye 
Nu har i stället den stora mängden af revirförvaltare, distraherade och 
neddragna af tusen underordnade bestyr och småbekymmer, till synes glömt 
att äfven de, ja, de i främsta rummet, skulle varit skickade till att ha ett vägande 
ord med i laget, då det gäller stora frågor af grundläggande betydelse för hela 
skogsväsendet. I stället se vi det egendomliga skådespelet, att, under det 
fackmännen på området tiga, uppstår så småningom inom staternas folkrepre- 
sentation en flock skogsintresserade lekmän, hvilka tack vare sundt förstånd 
ofta lyckligt nog kämpa för skogsfrågornas bästa. 
| Bokens 3:dje kapitel är det omfångsrikaste och handlar, som nämndt; 
om önskvärda reformer inom förvaltningssystemet. 
Tanken på att helt slopa revirförvaltaresystemet tillbakavisas med be- 
stämdhet. . De af en mera genomförd subordination karaktäriserade äldre sys- 
temen voro sämre och betingades af en omständighet, som numera icke före- 
finnes, bristen på fullt utbildade tjänstemän!. Det är just kvarlefvorna af 
| dessa system i revirförvaltaresystemet, som ländt detta till skada. Utvecklin- 
| gen borde anknytas vid det bestående, man har endast att sent omsider draga 
ut de konsekvenser, som redan ligga i själfva systemets förutsättningar. Miss- 
greppet blef begånget, då man, på samma gång som utbildningen gjordes 
lika för alla de blifvande skogstjänstemännen, försummade att på ett förnuf- 
ds Ä de osrtält a a oden nd 
1 I samband härmed förtjänar det att omnämnas, att JAPAN f. n. torde vara det enda 
land, där förvaltande skogsstatstjänstemän med olika utbildningsgrad förekomma. Detta har 
icke visat sig ändamålsenligt och har också från början betraktats som en nödfallsutväg. 
Meningen är att samtliga revir efter hand skola öfvertagas af förvaltare med högsta fackut- 
bildning. : [Se A.-HOFMANN Forstpolitik u. Forstgesetzgebung in Japan, Oesterreichische 
Vierteljahresschrift f. Forstwesen 1908.] ANMÄRKNING AF REFERENTEN. 
