LITTERATUR. 171 
och väl endast den mindre — af bevakningspersonalen vidare utbildas för att 
kunna tjänstgöra som tekniska arbetsledare och medhjälpare åt revirförvaltaren. 
De önskemål, hvilka von B. slutligen uppställer beträffande revirförvalta- 
rens rättigheter och skyldigheter, ha delvis redan lyst fram i hans kritik af 
det nuvarande systemet. Först framhålles, att det icke är en obegränsad 
maktfullkomlighet för revirförvaltaren som eftersträfvas. Hans själfbestäm- 
manderätt såväl som hans ansvar böra ha en klar och gifven gräns uppåt. 
Mot formen af det nuvarande systemet är föga att anmärka; blott de åligganden, 
som tillkomma tjänstemännen af olika grader, böra ändamålsenligare fördelas. De 
ledande synpunkterna härvidlag ha redan uttryckts af en af de främste kännarna af 
tyska förvaltningsläran, grefve HUE DE GRAIS [ Verwaltungsarchiv, Zeitschrift f. Ver- 
waltungsrecht u. Verwaltungsgerichtsbarkeit 1907, h. 45] på följande sätt: 
» Decentralisation medgifver en snabbare behandling af ärendena. Den 
befriar högre instanser från angelägenheter af ringa vikt samt från sådana, 
vid hvilkas bedömande man i allt väsentligt är hänvisad till den lägre instan- 
sens åsikter och förslag. På samma gång stärker man dessa tjänstemäns 
själfförtroende och ansvarskänsla. Decentralisation minskar arbetsbördan både 
uppåt och nedåt. Ett ärende, hvari en lägre instans själf äger att besluta, 
vållar långt mindre arbete, än om samma ärende skriftligen skall föreläggas 
en högre instans med den omständlighet, som kan vara nödig för besluts 
fattande i saken. Å7 lägre instansens afgörande böra alla ärenden öfverlämnas, 
hvilka blott angå dess verksamhetskrets, och för hvilkas hänskjutande till högre in- 
stans inga särskilda grunder tala. På lägre instans böra sålunda alla ärenden 
stanna, hvars afgörande är beroende af faktiska, lokala förhållanden, då dessa för- 
hållanden endast kunna bedömas af ifrågavarande instans.» Det är städse af 
ondo, om centralmyndigheten i en stor förvaltning förbehåller sig beslutande- 
rätten eller åtminstone sista afgörandet i frågor af rent lokal betydelse. Så- 
dant ökar i fruktansvärd grad skrifveriet, försinkar det verkliga arbetet, och, 
hvad som är ändå värre, vållar tusen försummelser, där det gäller att passa 
på gynnsamma tillfällen och hastigt växlande konjunkturer. Likaså befordrar 
ett dylikt system uppkomsten och allenahärskandet af schabloner på samma 
gång som det förkväfver fruktbringande initiativ från de lägre tjänstemän- 
nens sida. 
I likhet med PrFEIL på sin tid, då skogsmännens genomsnittsbildning lik- 
väl var vida lägre än nu, är von PB. lifligt öfvertygad om, att en stor själf- 
ständighet för revirförvaltarna skulle blifva till öfvervägande, ja, till mycket 
stor nytta för statens skogsskötsel. Han kan alls icke dela deras farhågor, 
hvilka i en sådan anordning se stora vådor. Gif, säger von B., skogstjänste- 
männen en verkligt gedigen teoretisk och praktisk utbildning, tillgodose syste- 
matiskt deras utvecklingsmöjligheter äfven vid mognare år, vänj dem från 
början vid ett dådkraftigt och pliktmedvetet arbete på ett själfständigt verk- 
samhetsfält, och man får väl se. Skulle nu under dylika, friare förhållanden 
missgrepp en och annan gång begås af en revirförvaltare, som ju dock allt 
jämt förblefve underkastad en viss kontroll, hur ofarliga vore väl dylika spo- 
radiska fel emot de okontrollerade sådana, hvilka tilläfventyrs kunde begås 
äfven af män på skogsförvaltningens högsta poster och då, i fall af central 
maktfullkomlighet, i stor utsträckning trycka sin prägel på praktiken och skada 
denna. Misstag som revirförvaltaren begått, blir han själf såväl som hans 
förmän snart varse. Annorlunda med olämpliga direktiv från de öfverordna- 
