172 . LITTERATUR. 
des sida. Här, säger von B., mognar medvetandet om egna misstag sent, 
om öfverhufvud taget någonsin. 
Lika viktigt som det är att revirförvaltaren befrias från ett tyngande för- 
mynderskap rörande det tekniska revirarbetet, lika viktigt är, att han ej tvin- 
gas att i tjänsten handlägga tusentals underordnade småsaker, hvilka öfver- 
höfvan taga hans tid och arbetskraft i anspråk. För dessa sysslor, hufvud- 
sakligen skrif- och räknearbete, bör på hvarje revir finnas nödig hjälpperso- 
nal. Man bör undvika att härtill: taga folk med större utbildning, än som 
verkligen behöfves. Dessa biträden böra emellertid vara ansvariga för sitt 
arbete. Man kan icke begära, att detta ansvar allt fortfarande skall hvila på : 
revirförvaltaren själf. Han skulle i så fall nödgas till ett kontrollarbete, som ; 
mången gång — t. ex. vid sifferarbete — vore liktydigt med ett återuppre- 
pande af biträdets arbete, och hela anordningen med hjälppersonal vore i så 
fall förfelad. — Af samma skäl bör bevakningspersonalen vara ansvarig för : 
de sysslor, som tillkommer den: klafning och uppmätningar, upprättandet af 
arbetsräkningar etc. 
Von B:s åsikter om lämpligheten att förena skogsvård och skogens po- . 
lisskydd, om skogstjänstemännens bestraffningsrätt mot underordnade samt ett 
detaljeradt förslag till inskränkning af skrifarbetet på reviren torde vara af 
mindre intresse för svenska läsare och förbigås därför här. 
Någon vän af ytterligare drifven revirdelning är von B. alldeles icke. 
Finge revirförvaltaren sin nuvarande tunga börda af subalternt arbete aflyftad, 
genom att detta öfverflyttades på ansvariga sekreterare eller skrifbiträden, vore 
en vidare revirminskning obehöflig. Snarare — kunde då, — och härför ha rös- 
ter höjts från mera än ett håll — vissa tyska stater gå en smula tillbaka 
mot något större förvaltningsenheter. I samband härmed gratulerar von B. 
den preussiska regeringen till en åtgärd, som den för ej länge sedan vidtog 
för att lindra de extra jägmästarnas usla (»>tiberaus ungänstigen») befordrings- 
villkor, och som bestod däri, att 200 af de äldsta forstassessorerna utnämn- 
des till »förvaltare utan revir». Detta förfaringssätt, sager von B., borde 
vinna efterföljd öfverallt, där liknande missförhållanden råda". 
Efter all den kritik, som von B. riktat mot hvad han anser vara makt- 
missbruk från den högre skogsförvaltningens sida, är man onekligen rätt ny- 
fiken att få veta, hvari han egentligen vill att denna förvaltnings lifsyttringar 
skola bestå. Dess verksamhet, säger han, skall vara af trefaldig beskaffenhet: 
skogspolitisk, i stort sedt normgifvande genom allmänt hållna föreskrifter 1 för- 
valtningsfrågor samt slutligen administrativ. Hvad andra punkten beträffar, så 
visas genom några exempel, huru sådana allmänna föreskrifter kunde gestalta 
sig. Det kan nog sättas 1 fråga, huruvida von B. är konsekvent gentemot 
de åsikter, han förut förfäktat, då han anser, att staten i långt större utsträck- 
ning än som i allmänhet varit fallet borde gifva — låt vara allmänna — di- 
rektiv för skogsskötseln. 
I samband härmed kommer skogsindelningsväsendet på tal. Rörande 
!  Förvaltarna utan revir tjänstgöra liksom förut såsom assistenter etc., men med' höjd 
aflöning samt, framför allt, med rätt att efter denna sin utnämning räkna tjänsteår som or- 
dinarie förvaltare. Utnämningen till förvaltare utan revir följer nu 7 å 8 år efter aflagd forst- 
assessorsexamen, under det förutvarande väntetid för civila assessorer var 13 år. — Man 
jämföre härmed det afslag, som nyligen mött en framställning från Sveriges biträdande jägmäs- 
tare att under denna tjänstgöring få räkna sig tillgodo ordinarie tjänsteår! Anm. af referenten. 
