Oo 
178 LITTERATUR. 
Jordmånslära. 
A. G. HöGBom. Till frågan om de norrländska älfvarnas vattenhus-= 
hållning. Ymer. Bd. 28. H. 1. Stockholm 1908. 
Ifrågavarande uppsats utgör en kritik af de anmärkningar, som GUNNAR ÅN- 
DERSSON gjort i sin afhandling: »Timmertransporten på de svenska vatten- 
dragen och dess geografiska förutsättningar»! gentemot HÖGBOMS beräk- 
ningar af vattenafrinningen i de norrländska älfvarna. HÖGBOM anger i sitt 
bekanta arbete »Norrland» afrinningen till omkring 50 & af nederbörden, 
GUNNAR ANDERSSON däremot håller före att vida högre afrinningstal, 75—383 &, 
äro sannolika, därvid utgående från de få och i mycket osäkra observationer, 
som hittills utförts. HöGBOM har ansett sig högst betydligt böra reducera dessa 
tal. I ofvannämnda uppsats redogör han för skälen härtill. Han beräknar 
afdunstningen från myrmark och sjöar till 300 mm. och från skogar till 170. 
mm., (från torr sandmark uppgår nämligen afdunstningen enligt observationer till 
roo—240 mm). Vid diskussion om skogarnas afdunstningsförmåga anför HÖGBOM 
en del observationer, som för skogsmännen äga ett betydande intresse. Vid 
Holmsund t. ex. afbrann år 1888 ett större skogsområde, bevuxet med gran- 
skog af den i Västerbotten vanliga typen. Nitton år därefter är marken be- 
tydligt mer försumpad än förut, då skog växte på densamma. Någon duglig 
föryngring har ej infunnit sig, utan markbetäckningen utgöres af björnmossa 
och hvitmossor. Äfven andra, mera spridda iakttagelser tala för, att afverk- 
ning åstadkommer en höjning af grundvattnet i marken. Af dessa och 
andra skäl anser HÖGBOM, att 170 mm. icke är ett för högt värde å skogens 
afdunstning. Då de norrländska skogsälfvarnas dräneringsområden beräknas 
bestå till !/, af myrmark och 2/. af skogsmark, kommer ' HÖGBOM till en af- 
dunstningssiffra af 213 mm., d. v. s. i rundt tal c:a 50 $& af årsnederbörden. 
Angående tjälens betydelse för vattenafrinningen anser sig HÖGBOM icke 
kunna dela GUNNAR ANDERSSONS uppfattning om att den hindrar vattnets 
nedsjunkande i jorden. Han anser tjälens inflytande ganska kompliceradt och 
att man ej utan vidare har rätt att antaga, att den i regel höjer afrinnings- 
procenten. 
Afven i andra afseenden bemöter HÖGBOM såväl GUNNAR ANDERSSONS 
anmärkningar som en del af hans antaganden. 
Vi se sålunda, hurusom de vetenskapliga författarna ingalunda äro ense, 
då det gäller en i praktiskt och teoretiskt hänseende så viktig fråga som 
vattenhushållningen i Norrland. Orsaken härtill är den, att vi hittills lida 
brist på observationer, man får i allt för stor grad nöja sig med antaganden 
och approximationer. Ifrån den nyupprättade hydrografiska byrån kunna vi 
emellertid hoppas på att erhålla undersökningar, som skola komma att till- 
fredsställa såväl teknikens som vetenskapens kraf. Och dessa frågor äga icke 
blott intresse för tillgodogörandet af våra vattenfall, utan beröra äfven skogs- 
mannens verksamhet nämligen med hänsyn till flottning och vattenafledning. 
VER TE 
! Ymer 1907 och Skogsvårdsföreningens tidskrift 1908. 
