204 NILS SYLVÉN. 
VI, 3, 1890, s. 154) uttalade antagandet, att »under inflytande af vissa 
klimatiska faktorer (som särskildt göra sig gällande å kalla och vind- 
öppna ståndorter, vid större höjd öfver hafvet och å högre geografisk 
breddgrad) kottetjällen visa en benägenhet att minska förhållandet mellan 
längd och bredd samt att låta ojämnheter och inskärningar i kanten 
försvinna. Är detta antagande riktigt, skulle vi kunna uppfatta utbild- 
ningen af obovata-kottarna (med bredt äggrunda, i spetsen helbräddade 
kottetjäll) såsom resultat af analoga förändringar hos olika granformer.» 
Gentemot denna uppfattning framhåller SCHRÖTER, »att de rundfjälliga 
formernas samband med klimatiska faktorer icke är nog påtagligt, att 
däraf ett direkt följdförhållande må göras sannolikt. De rundfjälliga 
formerna uppträda icke blott vid tilltagande breddgrad och höjd öfver 
hafvet, de ha snarare sin hufvudsakliga utbredning öster ut, under 
mycket växlande klimatiska betingelser. — — — Det lösa sambandet med 
klimatiska faktorer gör ett antagande af ett indirekt samband troligare. 
Den afrundade kottetjällsformen synes vara en indikator på ett kom- 
plex af egenskaper, hvilka tillhöra en naturlig, genetiskt samhörig 
granvarietet>. SCHRÖTER uppfattar de efter kottetypen uppställda gran- 
formerna såsom afarter eller varieteter med ärftliga varietetsegenskaper. 
De efter växsätt (grenriktning, knoppreduktion och i samband därmed 
stående reducerad grenighet, knoppförökning), barkens beskaffenhet, 
barrbyggnad etc. uppställda granformerna uppfattar han däremot såsom 
» Spielarten (lusus)» eller om man så vill subvarieteter, d. v. s. former 
af mindre systematiskt värde än de efter kottetypen uppställda varie- 
teterna eller afarterna. »Den i fria naturen uppträdande subvarieteten (»die 
Spielart») har uppstått genom språngvis skeende variation antingen vid 
sådd (frövariation) eller ur en knopp (knoppvariation). Däraf betingas 
dess från hufvudformen ofta så högst olika utseende, dess isolering och 
dess genom upprepad korsning ringa ärftlighet.» — Flere författare på- 
peka särskildt granens stora formrikedom, så exempelvis SCHUBELER 
i arbetet »Die Pflanzenwelt Norwegens». I allmänhet upptages af för- 
fattarna på området en mängd grantormer eller varieteter, utan att där- 
vid hufvudvikten särskildt lägges vid något visst organ. Den ende för- 
fattare, som vid gransystematiseringen visat sig benägen att lägga 
hufvudvikten vid grenarna, är V. B. WITTROCK, som i sin arhandling 
» Linnea borealis L., en mångformig art> (Acta Horti Bergiani, Bd. 4, 
N:o 7, Stockholm 1907, s. 69) säger, »att de mest varierande och de 
vid systematisering mest användbara (konstanta), karaktärgifvande or- 
ganen» hos Pzicea excelsa och Pinus sylvestris visat sig vara »grenarna 
och bladen (habitus)». 
Betydelsen för gransystematiken af de från det fruktifikativa sy- 
