364 S EDVARD WIBECK. 
ifrån, och ållonbetet utgjorde under goda år en ej oväsentlig inkomstkälla för går- 
den. Man förstår, att under sådana förhållanden den prosaiska myt-tolkning 
kunnat uppkomma, som helt enkelt vill identifiera den skatt, hvilken enligt 
sägnen ligger nedgräfd på näset, med afkastningen från ollonbetet.!. 
Flera arbeten från förra hälften af 1800-talet omnämna bokskogen vid 
Ed. E. TUNELDS »Geografi öfver konungariket Sverige», Bd. III 1832, upp- 
gifver, att, »då godt förråd är på boknötter, gödas där flera hundrade svin- 
kreatur.» I »Underd. Berättelse till Konungen om Jönköpings Läns tillstånd 
i ceconomiskt och statistiskt afseende de sist förflutna åren», 1834, sägs, att 
»bokskogarna tryta i Östbo, der vid det täcka Edh, bokskogen ännu utgör 
en renderande herrlighet. Längre i norr trifvas blott spridda träd af detta 
ädla slag ——>. P. WIESELGREN, »Ny Smålands beskrifning», Del II 1846, 
förmodar, att »Eds bokskog är den största uppåt Norden ofvan Skåne. Ännu 
ditföras svinhjordar, då skogen burit nötter i ymnigare mått». ALLVIN slut- 
ligen i sin »Beskrifning öfver Östbo» etc. 1852, uppgifver, att »näset eller 
landtungan emellan sjöarna utgöres endast af ett Bokhult, på hvilket i ollonår 
flera hundrade svinkreatur kunna födas och gödas». 
Såsom man finner, stod ännu för en 50 å 60 år sedan Edbohult i sitt 
fulla flor. Det är nästan ofattligt, huru fullständigt sköflingen sedan dess 
hunnit öfvergå trakten, samt till hvilken grad" denna bytt karaktär. Här som 
på många andra trakter inom Östbo och Västbo härad, där bokskogen för- 
svunnit genom människans direkta åtgöranden, har detta skett tack vare pott- 
askebränning och stäfverhuggning. På Edbohult pågick denna afverkning 
hejdlöst under vissa tider af de senare decennierna. För pottaskans bered- 
ning fanns ett särskildt kalcinerverk uppfördt vid gården, och man uppgifver 
att på 1880-talet höggos ända till 200,000 tolfter bokstäfver per år. 
Som vanligt på större bokhyggen — hälst då gran ej i ymnighet an- 
gränsar — har björken trädt 1 bokens ställe. Sedan björken i sin ordning 
under de allra senaste åren i stor utsträckning afverkats till ved, utgör det 
forna Edbohult numera till större delen en vidsträckt gräsmark, öfverströdd 
med en riklig enbuskvegetation, fåtaliga björköfverståndare samt en och annan 
yngre bok. (Se fig. 2). Mot utkanterna har näset h. o. d. karaktären af 
löfäng, och på dylika platser träffas talrika, strödda bokar såväl äldre 
som yngre. 
För att återgå till andra delar af socknen, så var Högatåget ännu år 
1792 till den omfattning, som förut uppgifvits, beväxt med blandskog af bok 
och gran. Med hvad rätt traditionen utsträcker det forna bokområdet ända 
upp till Voxtorps kyrka, Lundboholm samt trakten kring Rona, har ej med 
visshet kunna utrönas. Dock uppgifver ALLVIN så sent som 1852 om Lundhol- 
mens gods (= Lundboholm), hvars ägor till större delen just omfatta denna 
trakt, att »skogen består till det mesta af bok> — —. 
Enligt uppgift finnes numera ett mindre bokhult kvar vid Högåsen nära 
Linnerö. I öfrigt förekommer bok alltjämt ganska rikligt i hagmarkerna på 
Högatåget, men icke till sådan myckenhet, som äldre kartbeskrifningar omtala. 
"En versifierad sägen från Ed lyder sålunda: 
>Emellan Fur och Flå, 
der stå de kistor två. 
Deruti finnes ring öfver ring, 
väl hundrade tusen gullring.» 
