NES 
å 
418 EDVARD WIBECK. 
gar, som skogen undergått, utan att på samma gång beröra det bruk, 
som människan under olika tider gjort af densamma, är därför omöjligt. 
Att stora delar af södra Sverige under gamla tiden och medeltiden 
varit täckt af mäktiga löfskogar kan icke betviflas. Härom vittna dels 
de strödda meddelanden, hvilka i skrift eller tradition, som saga eller 
historiskt dokument, blifvit bevarade från dessa aflägsna tider, dels en 
mängd ortsnamn. ' 
Bland de trädslag, som sammansatte dessa skogsvidder, hölls”boken 
af ålder i Sverige liksom i grannländerna i söder för ett af de 
värdefullaste. Den var ett bärande träd, som fick sin största betydelse 
däraf, att dess frukter lämnade ett utmärkt näringsmedel åt svinen, ett 
husdjur, som i de nordiska länderna förr spelade en relativt vida större 
roll än nu”. De äldsta, från 1300- och 1400-talen bevarade uppgifterna 
om bokskogen inom undersökningsområdet röra sig också alla om skogen 
i dess egenskap af betesmark för svin”. 
I syfte att trygga de landsekonomiskt viktiga ollonskogarnas be- 
stånd utfärdadas under gustavianska, storhets- och frihetstiden en hel 
rad af förordningar, dels innehållande förbud mot fällande af bärande 
träd eller mot andra slag af intrång och åverkan på desamma, dels af- 
seende att förhindra missbruk och orättvisor vid utnyttjandet af de 
merendels samfälliga betesmarkerna. Denna lagstiftning kan sägas 
kulminera i den återplanteringsskyldighet af ek och bok, som skogsord- 
ningen af år 1647 m. fl. efterföljande stadga, samt i 1725 års påbud 
om anläggning af nykulturer, s. k. planterhagar, af samma trädslag på 
hvarje gård inom vissa af de södra länen. Kort härefter inträdde 
emellertid en vändning till större frihet i nyttjandet af bärande träd 
1 Med anledning af HYETÉN-CAVALLIUS” uppgift (Värend och Virdarne 1863, Del I, sid. 3), 
att ordet kult eller Ayvlte på Värends-målet skulle beteckna en »skog af löfträd, förnämligast 
ek eller bok», och vara ett för denna trakt användbart indicium på löfskogens forna utbred- 
ning, må anmärkas, att så knappast är fallet i de gamla Finveds-häradena (Östbo, Västbo 
och Mo) och till synes ej heller i det öfriga Småland. Ordet Aul!t har åtminstone numera 
här en mera indifferent betydelse, närmast = tät skog, men likgiltigt om af löf- eller barr- 
träd. I många fall visar ordsammansättningen, att med hult afsetts barrskog. Så t. ex, före- 
komma gårdsnamnen Granhult (S. Hestra och Målilla s:nar), Granehult (Ramqvilla s:n), 
Förhult (S. Unnaryds och Aneboda s:nar), Brännhult (N. Hestra s:n), Brännehylte (Käfsjö 
sin), Svedbrandshult (Mullseryd s:n) m. fl. 
Äfven om man blott medtager de ortsnamn, i hvilka trädslagen ek, bok (bök), alm 
(elm), lind o. s. v. klart och tydligt ingå, finner man emellertid lätt, hvilken betydande ut- 
bredning dessa ädla löfträd förr måste haft. 
2? Se härom t. ex. VAUPELL, De danske Skove 1863, sid 7. 
31] ett ännu äldre dokument från år 1238 rörande en Nydala kloster tillhörig ollon- 
skog af ek kallad »Nutahult» (= Nöt-hult) och belägen i Östbo härad, uppräknas skogens 
olika nyttigheter, som äro: betning, svinfetning, trähuggning, bi-hållning och jakt (>—- — 
diversis utilitatibus, id est pro pecoribus pascendis, pro porcis inpinguandis, pro lignis scin- 
densis, pro apibus inquirendis & pro uenationibus»). LILJEGREN, J. C., Diplomatarium 
Suecanum Vol. I, Stockholm 1829. 
