BOKSKOGEN INOM ÖSTBO OCH VÄSTBO HÄRAD AF SMÅLAND. 421 
som skogsfogden anställde vid Värendstingen under Carl IX:s och Gustaf 
II Adolfs regering, blef förbrytaren sällan straffad, enär nämnden var föga 
benägen att iakttaga lagens skillnad mellan friska och »dödveda> träd, 
" hvilka senare saklöst kunde fällas. Att undantagsbestämmelserna om 
de torra och skadade träden — liksom ock senare de s. k. »>risekarna»> — 
utgjorde omtyckta förevändningar till öfverträdelser af skogslagarna, kan 
man också se af 1638 års instruktion för riksjägmästaren samt i 1641 
ärs förbud mot oloflig afhämtning af sådan skog. 
Klagan öfver de bärande trädens aftagande förekommer i många 
offentliga aktstycken under 1600-talet, så t. ex. i riksdagshandlingar af 
åren 1638, 1643, 1647 och 1680. 
År 1640 säger sig regeringen på en resa »neder åt landet ögon- 
skijnlig förnummit, huru så allmeningz som andre skogar äro emoot all 
skääl, lag och laga stadgar afhuggne och förödde, Topparne på träd 
äro afstympade, Stöterne förderfvade, så att man snart sagdt icke skall 
finna eek, böök eller annat bärande träd j den stad tillförene hafver 
stått skön skog — —> 
I ett till Kungl. Maj:t den 21 nov. 16096 från öfverjägmästare G. HAM- 
MARBERG ingifvet »Project angående Skogars och förbudne Träns m. m. 
conservation» i Småland” sägs, att mycken tjufhuggning och handel id- 
kades med ek och andra bärande träd synnerligast utmed sjöstränderna. 
Åtskilliga knep, som brukades af befolkningen i o. f. för åtkomsten af 
sådant virke omtalas, så t. ex. underslef i stor omfattning, antändning 
af skogen o. s. v. I skrifvelsen förordas bl. a. användningen af enhet- 
liga stämpelhammare, samt att den åverkade eller genom >olyckshän- 
delse» skadade skogen skulle tillfalla kronan. 
Vi förstå att under förhållanden, sådana som de skildrade, de visser- 
ligen ännu alltjämt betydande bokskogsområden, som de Duukerska kar- 
torna i slutet af 1600-talet upptaga, likväl icke gärna kunna ha utgjort 
mera än kvarlefvor af de verkliga urskogar af ek och bok, som vid 
slutet af medeltiden och början af den nyare med all säkerhet ännu 
funnos i dessa delar af Småland. 
Under 1700-talet blefvo skogarna ytterligare försämrade och minsk- 
ningen af bärande träd alltmera kännbar, ett förhållande, som regerin- 
gen, med lika liten framgång som förut, sökte att förhindra genom upp- 
repade anmaningar till sparsamhet. 
I instruktioner, utfärdade 17235 för N. Rahmm som handhafvare af 
kronans utstämplingar för amiralitetets behof, sägs, att huggning af bä- 
rande träd blott i högsta nödfall borde tillåtas. År 1757 säger sig 
Kungl. Maj:t >med missnöje förnummit att stort missbruk bedrefs med 
2 SÖDERGREN, C. G., Småländska Archifvet, Del III Wexiö 1874, sid. 134. 
