I a NE 
A2O 0 EDVARD WIBECK. 
att befolkningen ej drog sig för att under sken af vådaeld antända sko- 
gen för att sedermera kunna uttaga lämpliga skadade stammar till ask- 
bränning. Att döma af talrika uttalanden i landtmäterihandlingar från 
denna tid, hölls pottaskebränningen för en beaktansvärd binäring under 
hela 1700-talet. Liksom tjärbränningen hade den betydelse därigenom, 
att den gjorde det möjligt för befolkningen att afvinna skogen en pro- 
dukt af stort förädlingsvärde i förhållande till massan, en omständighet, 
som var af vikt i betraktande af dåtidens outvecklade vägnät och be- 
svärliga transportförhållanden. Säkert är det mera än en tillfällighet, 
då en kartbeskrifning från den hårda tiden i början af 1700-talet säger, 
att gården hade »pottaskebränne till skattepenningen>. Ännu år 1819 
menar ALLVIN att »pottaskan är och alltid lärer blifva en courant han- 
delsvara.> 
I Västbo gällde 1 Lspd pottaska i början af 1820-talet omkring 24 
skilling r:gd. Längre fram gällde den 1: å 2 riksdaler pundet. 
Några större värden kunde denna näring knappast inbringa, så länge 
lagen hindrade, att till pottaskbränne togs annat än vindfällen och vrak- 
träd. Detta ändrades år 1793, då jordägaren erhöll fri dispositionsrätt 
öfver sin bokskog, på samma gång som de gamla, lummiga ollonträ- 
dens betydelse för svinskötseln började att starkt aftaga. Det är också 
efter denna tid, som askbränningen på många ställen i Östbo och Västbo 
härad började antaga en rentaf förödande karaktär, hvarom flera utta- 
landen af ALLVIN vittna, och hvarom gamla personer än i dag veta att 
berätta. Det uppgifves, att ägaren af en nyköpt gård understundom 
kunde taga ut hela köpeskillingen på pottaskberedning, alltså en full- 
komlig parallell till den skogssköfling i spekulationssyfte, som i senare 
tid förekommit så allmänt i dessa trakter. Pottaskbränningen fortgick 
på sina ställen ända in på de sista decennierna af 1800-talet. 
Bokvirket brändes i lergropar eller ugnar af sten. Under ask- 
bränningens första tid kände befolkningen ej konsten att kalcinera 
eller luttra askan. Då det visade sig, att landet exporterade lös aska 
och rå pottaska, på samma gång som kalcinerad sådan importerades för 
flerdubbelt högre pris, utfärdades vid midten af 1700-talet exportförbud 
på okalcinerad vara. Detta hade till följd att luttringen af askan där- 
efter blef allmän. Att ett särskildt kalcinerverk vid midten af 1800- 
! En ännu lefvande person, P. Johansson i Hänger Söderd, skildrar enligt benäget 
meddelande af pastor A. W. Rendahl luttringsprocessen sålunda: Sex st. grofva granstockar 
af 6 alnars längd kördes upp på en höjd, som låg utsatt för blåst, rullades tillsammans och 
upphöjdes ett stycke från marken, hvarefter ett lager dyjord breddes ofvanpå dem. Någon 
dag med stark blåst gjordes upp eld vid ena kanten af stocktaket, så att eldflamman af vin- 
den drefs in under detta. Pottaskan, som man hade till hands i säckar, kastades medelst 
en lång slef in under stockarna. Midtför härden, som kallades »grufvan» satt »luttermästa- 
ren» nedgräfd i jorden och med hufvud och händer väl omlindade till skydd för hettan och 
